Nógrádi Gábor

A CSERE

ADAM ÉS DAVID

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Sorozatterv és illusztráció: RITTER OTTÓ

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Nógrádi Gábor, 2021

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 486 667 1 (epub)

ISBN 978 963 486 668 8 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Szerkesztő: Rácz I. Péter

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2021

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

1.

– Annyira sajnállak, kisfiam! – ölelte át az anyja Adamot. – A szívem szakad meg…

A fiúnak a fáradtságtól le-lecsukódott a szeme. És egy kicsit el is engedte, el is engedhette magát a meleg karokban.

Fejét anyja vállára hajtotta.

Már magasabb volt, mint a kicsi asszony. Az apja termetét örökölte. Remélhetőleg a férfi idegességét, ingerlékenységét nem.

– Semmi baj – mormolta Adam. – Csak ma egy kicsit több volt a meló. Ugye, Doki?

Az ötven év körüli szakállas férfi a sátor ajtajában állt, szájából pipa lógott, dohány nélkül, csak úgy megszokásból.

– Bírtad, az a fontos – mondta. – De ez a nap valóban húzós volt. Engem is megizzasztott.

– Hát még engem! – morogta a fiú. – De legalább hozhattam friss kenyeret, vizet, meg almát is.

Néhány perce érkeztek a kikötőből, ahol aznap az egyik hajóból hatalmas rakomány banánt kellett kipakolni. A tulajdonosnak olcsóbb volt fillérekért a menekülteket dolgoztatni, mint darut bérelni.

Adam tizenhat éves volt, izmos, erős, de tíz órán át banánnal teli dobozokat pakolni, ha néha egy kis szünettel is, embert próbáló feladat.

Sarah, Adam kishúga a sátor alján heverő matracon ült, és apró szájához képest hatalmas harapásokkal termelte be az egyik almát.

– Banánt nem hoztál? – kérdezte tele szájjal.

– Nem, az drága. Az alma olcsóbb.

– De hát banánt pakoltál, nem? – pislogott értetlenül a kislány. – Azt mondtad, nem? Eltehettél volna egyet-kettőt…

Adam elmosolyodott.

Kis butuska Sarah! Nem tudja, hogy ha feltép egy dobozt, hogy eldugjon egy-két banánt, és észreveszik, a munkavezető nemcsak megveri, de soha többet nem dolgozhat a kikötőben. Akkor pedig nekik annyi! Éhen halnak.

A menekülttáborban élők örülhettek, ha valami munkát kaptak, és a munkáért annyi bért, amennyi elég volt ennivalóra másnapig.

– Menj, kisfiam, mosakodj meg! Még langyos a víz a lavórban. Csak a húgod fürdött benne. Aztán eszel, és lefekhetsz.

Adam elengedte az anyját és megrázta a fejét.

– Nem, nem… Majd később. Kicsit kimegyek a partra.

Az anyja bólintott. Nem szólt, és nem szólt Sarah meg a Doki sem.

Adam, bármilyen fáradt volt, minden este kiment a tengerpartra, és leült egy kőre álmodozni.

Vannak emberek, akiknek az álmodozás az élet egyetlen öröme.

2.

A tengert csak egy keskeny parti autóút választotta el a szögesdrót kerítéssel körülvett mocskos és szemetes tábortól, ahol a háborús országokból menekült emberek ezrei éltek sátrakban és konténerlakásokban évek óta.

A tábor főbejáratát, a szigorú őröket elhagyva Adamnak ezen az úton kellett csak átsétálnia, hogy elérje kedvenc álmodozóhelyét a rakpart szélén.

Az őrök mindig kiengedték Adamot, mert ismerték, és tudták: nem árusít drogot, nem verekszik, nem csinál bajt.

A fiú a rakpart szélén leült. Félresimította hosszú fekete haját, amely néha annyira belelógott az arcába, hogy eltakarta vastag szemöldökét és fekete szemét is. Aztán a tenger fölé lógatta a lábát, és a túlsó partot nézve, képzeletében már látta is, amint luxusjachtján a kikötő felé száguld. A mólón anyja és testvére várja egy hatalmas piros kabrióval.

A kocsi mellett fehér ruhás, fehér tányérsapkás sofőr áll arany zsinórral a vállán.

– Hova menjünk, Adam úr?

– A nyár ízei nevű étterembe, hiszen tudja. Ahova szoktunk. De most szeretnék én vezetni.

– Ahogy parancsolja – mondja a barázdált és szürke arcú férfi, akit sok szenvedés sújtott már életében, amelyekről azonban nem beszél sosem. – Önöké az autó. Én csak a sofőrjük vagyok. Teszem, amit parancsol.

– Nem úgy van az, Mister Joe, nem úgy – válaszol Adam. – Én nem parancsolok, én csak kérek.

És már indulnak is a nagy piros autóval, a lehajtott tetejűvel, ahogy Adam abban a brazil filmsorozatban látta, amit a közös sátorban nézhetnek, ha az őrök megengedik, hogy tévézzenek. Az autó, mint egy álom, könnyedén suhan végig a tengerparti sétány melletti széles úton, míg az étterem elé nem érnek, ahol vörös betűkkel villog a felirat: A nyár ízei. Adam ügyesen beáll a parkolóba, és az anyja meg a húga kipattannak a kocsiból, mert már nagyon éhesek, mint mindig.

Az étterem tulajdonosa az asztalukhoz vezeti őket, fehér abrosz, arany szélű tányér, csillogó ezüst evőeszközök meg poharak, ahogy a tévésorozatban szokott lenni, és már fel is tűnik az ismerős, mosolygós pincér.

– Hozhatom a szokásost? – kérdezi, pedig tudja a választ. – Narancsdzsúsz, hamburger és szilvás lepény.

Adam a szürke kockakövekből kirakott rakpart szélén lábát a víz fölé lógatva ült. Álmodozása hullámain hajózva a túlsó part jachtkikötőjét, a kivilágított palotákat, éttermeket, a tengerparti sétányt és a mögötte húzódó négysávos utat nézte. Az úton szépséges, nyitott tetejű autók suhantak a közeledő alkonyatban. Mindezt ugyan nézte, de nem látta. Csak a képzelete képernyőjére vetített elegáns vacsorát látta, amelyről álmodozott.

Napközben erre az ábrándozásra nem volt lehetősége. Ha nem akadt a kikötőben munka, akkor szemeteskonténerekben turkált, hátha talál valami ehetőt vagy eladhatót. És ha sem munka, sem hasznosítható holmi nem akadt, megállt egy gyorsétterem előtt, és a kirakatüvegen át a benti asztaloknál hamburgert falatozó és édes üdítőitalokat iszogató vidám fiatalokat figyelte. Őket nézte, amíg el nem zavarta a biztonsági őr vagy egy rendőr, akikkel tele volt a város.

Az étterem fehér abroszos asztalán mindegyik vendég előtt három üvegpohár áll.

– Miért van három pohár? – kérdezi Sarah, ahogy mindig, pedig Adam a képzeletében már többször elmagyarázta neki, mert ismerte a három pohár használatát.

– Ez az egyszerű, egyenes nagy pohár a vizespohár. Ez a talpas, öblös, tulipán alakú a fehérborhoz való. A másik talpas a vöröshöz.

Adam mögött a parti úton alig volt forgalom. Csak egy-egy áruszállító furgon vagy lila-fehér csíkozású rendőrségi dzsip húzott el néha.

Hetente egyszer-kétszer hosszú katonai konvoj dübörgött végig a tábor kerítése mellett. Nagy teherautók fekete ponyvával letakarva. Nem lehetett tudni, hogy katonákat szállítanak, vagy fegyvereket, és azt sem, hogy hova tart a menet.

Az országban hosszú évek óta a katonatisztek, a tábornokok uralkodtak. A hatalom csúcsán az Elnök állt. Palotáinak ablakai messze, a tengeröböl másik oldalán, a márvánnyal kirakott móló mögött csillámlottak az alkonyi napsütésben.

Adam anyja csodálkozva pislog, mikor a fia elmondja a különböző poharak szerepét, használatát.

– Te ezt honnan tudod, kisfiam? – kérdezi.

– A Doki mindenre megtanít, ami érdekel – mondja Adam, és szeretettel gondol a Dokira, akit néha Öregnek nevezett, pedig a férfi csak ötvenéves. Alig tíz évvel idősebb, mint Adam anyja. A Doki ugyanabból az országból menekült, ahonnan ők, de egyedül. Családját – feleségét, három gyerekét – elveszítette a háborúban.

De képzeletében már a Doki is az asztaluknál ül a nagy, széles karimájú kalapjában, amit sohasem vesz le, és bólogat:

– A poharakat persze el fogja vinni a pincér előletek, mert csak én iszom bort, ha Adam meghív…

– Természetesen meghívom, Doki, hiszen maga nélkül nem tudnék semmit. Buta maradnék, mint a tök. Milyen bort kér?

– Adam!

Adam hallotta a húga kiáltását, de nem fordult hátra.

Dühös volt, ha megzavarták az álmodozásában. Ez volt számára a nap legszebb része. A fénypontja, ahogy mondani szokták. Ez volt az öröme, a menekülése abból a kegyetlen világból, amiben élt.

Sarah a drótkerítés túloldaláról kiabált. Tudta, hol szokott a bátyja üldögélni esténként, de nem mehetett ki a táborból hozzá. A kapunál álló őrök nem engedik ki a kisebbeket, ha a sötétség leszáll. Mit akar egy tíz év körüli kislány este a táboron kívül? Sarah többnyire még a sátruk környékét sem hagyhatta el egyedül, ha az éjszaka közeledett.

Fiatalokból álló bandák kószáltak a táborban és a tábor körül. Ha elkaptak egy-egy náluk ifjabbat vagy gyöngébbet, gyakran megpofozták, és az értékeit elvették. Vagy megfenyegették, hogy ha nem hoz nekik pénzt, legközelebb megverik.

Sarah élénk, szenvedélyes, vidám természetű kislány volt. Imádta a bátyját. Nem fájt neki a szegénység úgy, ahogy az anyjának. Mióta a világon volt, mindig menekültek, mindig nyomorban éltek. Megszokta, hogy hol van ennivaló, hol nincs, és egy rongyból tekert babának is lehet örülni.

– Adam! Gyere! Anya hív – kiáltott ismét a szögesdrót mögül. – Vacsora!

Adam felkászálódott, és elindult a tábor bejárata felé.

– Vacsora… – morogta. – Milyen vacsora? Zsíros kenyér? Lekváros kenyér?

3.

– Most ne! – tolta el Claudia Davidot.

A fiú meg akarta csókolni.

– Miért ne? Most miért nem?

A japán gésának öltözött, kifestett arcú lány nem válaszolt, csak elhúzta a száját.

Nem volt különösebb oka, hogy nemet mondjon. Kedvelte a fiút. És csókolózni is szeretett. No, meg bolond az a lány, aki az Elnök fiát visszautasítja. Csak most éppen nem akarta, hogy a sminkje elmaszatolódjon. Ezt egy fiú nem érti.

Elfordult Davidtól, és kisietett a színes fénycsóvákban villódzó teremből.

A három gitárosból, egy billentyűsből, ütősből, meg a vokálos lányokból és persze Charlie Bonból, az énekesből álló banda az egyik legvadabb számát adta elő.

„Engem nem érdekel,

fekszik vagy térdepel,

fejes vagy fejetlen,

eszes vagy eszetlen…”

David kérte, hogy ők játsszanak a születésnapi buliján.

Az egyesült államokbeli San Franciscóból repültek át.

Mostanában ez a banda volt David kedvence.

Egy vagyonba kerültek, de nem számított. Ha az Elnök fia akart valamit, azt nem lehetett visszautasítani.

Ráadásul a bandának mindössze három órát kellett játszania. Délután öttől nyolcig tartott a buli, mert az Elnök nem engedélyezte tovább a partit.

A rezidencián szigorú szabályok uralkodtak. Reggeli, ebéd, uzsonna, vacsora, tanulás, edzés, lefekvés, felkelés percre beosztott rend szerint. Az ezt megszegőket büntetés sújtotta. A fegyelem természetesen Davidot is ugyanúgy a feladatok időpontjai közé szorította, mint mindenki mást.

Aznap este kilenckor Davidnak például még egy karateedzése is volt, mert a délelőtti edzés a partira való készülődés miatt elmaradt.

David persze erre az esti külön programra gondolni sem akart, miközben agyában lüktetett a ritmus:

„Engem nem érdekel,

fekszik vagy térdepel,

fejes vagy fejetlen,

eszes vagy eszetlen…”

A villódzó terem parkettjén vad táncban rángatóztak a féktelen tizenévesek kifestett arccal és művészi rongyokban, ahogy az ünnepelt megkövetelte.

– Aki ezt a kedvemért nem teszi meg, otthon maradhat! – kiabálta David, amikor a rendezvényszervező G. L., a biztonságiak fekete főnöknője (akinek nevét csak az Elnök ismerte) megjegyezte, hogy legalább a lányok vehessenek fel valami rendes cuccot, és ne lyukas nadrágokat meg szakadt pólókat.

– Minek? A sötétben úgysem látszik, ha divatoznak – vigyorgott David.

Végül azonban mégis bele kellett egyeznie, hogy a lányok bármilyen jelmezt felvehetnek, ami nekik tetszik, mert különben az apja letiltotta volna az egész bulit.

És persze mindig az Elnöké volt az utolsó szó.

David morgott és fújt G. L.-re. Biztos volt benne, hogy a fekete csaj tett keresztbe neki, de az apjának ő sem mert ellentmondani.

A meghívottak többsége a fiú osztálytársa volt az elnöki rezidencia területén működő katonaiskolában, vagy sporttársa a lovaglásban, a fociban, a keleti harcművészetekben, a vízilabdában vagy a vadászatokon.

A fiúk persze hozhattak lányokat magukkal. Hozhattak osztálytársakat, barátnőket, testvéreket, rokonokat.

A nyolcvan meghívott vendégből végül majdnem kétszázas sereg lett az ünnepelt tizennegyedik születésnapján.

Természetesen a titkosszolgálat minden vendéget szigorúan ellenőrzött, hogy nem jelenthetnek-e veszélyt a rezidencia lakóira. A bejáratnál ellenőrző kapu várta az érkezőket. Az elektronikus kapu keresőprogramja még azokat is kiszűrte a vendégseregből, akik valamikor valamit elloptak egy boltban, és elkapták őket.

David, amikor Claudia faképnél hagyta, csak megrántotta a vállát. Nem ment a lány után. Egyébként is már az egész bulit unta. Persze lehet, hogy csak Claudia ellenkezése rontotta el a hangulatát hirtelen, de úgy gondolta, jobb lett volna, ha elfogadja G. L. eredeti ajánlatát, és parti helyett egy kora délutáni paintballcsatát rendeznek. Abban ő mindig a nyerő csapatot vezeti, és az utolsó harcosig totál kinyírják az ellenséget vörös, kék, zöld, sárga festékpatronokat okádó fegyvereikkel. Utána még mindig jöhetett volna a buli a friscói bandával meg a lányokkal és a kajával nyolcig.

A villódzó fényekben, a gépek okádta szárazjégfüstben fel-feltűntek az ugráló, tekergő testek, és egy-egy ismerős arc is kivillant a tömegből hullának vagy zombinak mázolva.

David látta, hogy egy Hulknak öltözött srác rávigyorog, és a csücsörítő szájára üt. Feka volt az, akit sötétbarna képe miatt becéztek így az osztálytársai. Nyilván látta, hogy Claudia nem akart smárolni, és lelépett. Egy Pókember rázta magát Feka mellett a csajával. Vigyorgott az is. Sörte Feka haverja volt, egy másik osztálytárs.

„Barmok!” – morogta David, és felmutatta a középső ujját.

Leskelődnek, élvezkednek, kit érdekel?

David arcára egy menő tévésorozatból ismert kegyetlen gyilkos maszkját varázsolta nagynénje sminkmestere. Bokáig érő sötétzöld köpenyt adtak rá, amelyen csak vörösre mázolt karjai számára nyílt két hasíték.

Két kezét a buli kezdetén valódi bilincs kötötte össze, de azt később egy biztosítótűvel pillanatok alatt kinyitotta.

G. L. minden efféle trükkre megtanította Davidot. Szabadulás bezárt szobából, víz alatti ketrecből, kötelek közül, láncból, bilincsből.

Az Elnök fiát mindenre fel kellett készíteni. Az Elnöknek számtalan ellensége volt. Barátja talán egy sem.

David hosszú fekete haját, melyet általában lófarokba gumizott össze, a házi fodrász most csinos, feszes kontyba kötötte, ahogy a japán szumóbirkózók hordják, no meg egyes országokban az idősebb parasztasszonyok. Jelmezének, maszkjának sikere volt.

Mikor a félhomályból átment a másik terembe, elvakította a fény. Kristálycsillárok világították meg a felhalmozott ennivalót. Az egymással szemben álló hosszú asztalokon üveg- és porcelántálak, melegített acél tálalóedények, tányérok és evőeszközök sorakoztak. Hideg és meleg ételekből, sokféleképpen elkészített halakból és húsokból, köretekből, salátákból, süteményekből, tortákból és a világ minden tájáról származó gyümölcsökből válogathattak a vendégek. Üdítőket, koktélokat a bárpultnál lehetett kérni. Alkoholos ital nem volt. Az Elnök megtiltotta.

A hosszú asztalok mögött egyenruhás fehér és fekete pincérek szorgoskodtak. Közöttük David egy-két testőrt is felfedezett. A fülükbe dugott alig látható fülhallgatóról lehetett őket megismerni.

„Hülyeség, hogy még itt is merényletre számítanak – gondolta a fiú. – Talán valamelyik haver akarna kinyírni? Vagy a csajok?”

Ezzel az állandó biztonsági szigorúsággal együtt kellett élnie.

Tíz éve lőtték le az anyját.

4.

Az ország nagy nemzeti ünnepét minden évben egy levert forradalom emlékére rendezték meg. Az Elnök békéről szóló beszéde után a főtérre vezető széles sugárúton vonultak fel a gyalogos hadtestek, a tankok és az atomtöltetű rakétákat szállító járművek.

A hegyekben rejtőző lázadók mesterlövésze a felvonulás végén akarta az országon diktátorként uralkodó Elnököt meggyilkolni.

Az asszony a férje mögött állt az alig négyéves Daviddal. Miután a díszszemle zárásaként a vadászgépek fülsiketítő sivítással elhúztak a tér felett, és az ünnepségre kirendelt tömeg tapsolt, az asszony a férjéhez lépett. Szokás szerint egy nyilvános öleléssel kellett volna jelezni a tömegnek, a népnek, milyen szép családi életet él az Elnök a nejével és a kisfiával.

Az asszony tarkója felett csapódott be a férjének szánt golyó. Azonnal meghalt.

David hónapokig ugyanolyan idegrohamokat kapott, mint egészen kicsi korában. Annak idején éjszakánként sikoltva riadt fel, és egy pontra mutogatva vékony hangon visított percekig. Az orvosok képtelenek voltak megállapítani a rémálmok okát.

Anyja halála után ugyanilyen felriadásai voltak. Ráadásul meg is némult.

Hosszú, gondos ápolás, világhírű orvosok segítsége és kedvenc vizsla kutyája, Lilian ellése, a virgonc kis vizslakölykök hozták vissza a hangját. De idegessége, ingerült viselkedése megmaradt. Időnként ijesztő éjszakai álmai is visszatértek. Álmában a zuhanó bombák elől nem bírt elmenekülni.

A nagynénje, Katerina szerint az efféle álmokat a háborús filmek és videójátékok okozzák.

Jó ideig el is tiltották az efféle filmektől meg az erőszakos játékoktól.

No, de mit lehet megtiltani egy kamaszfiúnak, akinek saját lakrésze, és abban tucatnyi elektronikus kütyüje van?

Az Elnök merénylőjét, felesége gyilkosát elkapták.

Napokig vallatták, verték, kínozták, de nem adta fel a társait.

A város főterén akasztották fel.

Mindenki láthatta, így jár, aki az Elnökre vagy családtagjaira támad.

Azóta még szigorúbb biztonsági rendszabályokat vezettek be.

Davidról a merénylet után nem készülhettek fotók, filmfelvételek a nyilvánosság számára. Az elnöki rezidencián élő, dolgozó, tanuló, sportoló személyeken kívül csak a megbízható vendégek tudták, hogyan néz ki az Elnök fia. Fotót, filmet azonban ők sem készíthettek, ha nem akartak a biztonsági őrök kemény és kíméletlen kezébe kerülni.

David egyedül sohasem hagyhatta el a paloták körül zöldellő, virágzó hatalmas parkot. Legfeljebb elsötétített ablakú autóban távozhatott az apjával vagy a nagynénjével a testőrök között, ha a repülőtérre mentek, hogy New Yorkba, Párizsba, Moszkvába vagy éppen valamelyik gazdag arab országba repüljenek vásárolni, szórakozni. Ugyanígy vitték Davidot azokra a partikra is, amelyeket a haverjai rendeztek valamiféle ünnepi alkalomból. A gépkocsiban fel kellett vennie kedvenc baseballsapkáját meg egy sötét napszemüveget. De még a légszűrő maszkot is a szája elé helyezték, hogy az autók kipufogógázaitól és a gyárak füstjeitől szennyezett levegő meg ne betegítse. Persze így is készült róla titokban néhány sapkás, maszkos, szemüveges felvétel szuperobjektívvel, amikor kiszállt a kocsiból vagy a repülőgépből. A profi fotósok számára nincs lehetetlen. A képek meg is jelentek a külföldi magazinokban és a neten. Ezeken a fényképeken azonban a fiú arcából semmi sem látszott.

David időnként nem bírta tovább a bezártságot, és lázadozott a túlzottnak tartott biztonsági intézkedések ellen.

– Minden kis nyomorult senkinek nagyobb szabadsága van, mint nekem! – panaszolta az apjának, amikor az Elnök ismét nem engedte el valami szabadtéri koncertre a haverjaival. – Én nem mehetek el lógni egy csajjal a városba! Nem mehetek shoppingolni a plázába! Egy moziba, egy színházba sem mehetek! Ki akarna engem megölni?

– Nem megölni akarnak, David, hanem elrabolni, és aztán olyasmit követelni, amit nem adhatnék meg – mondta az apja ellentmondást nem tűrő szigorú hangon, ahogy a fiával mindig beszélt.

– Mit nem adnál meg, ha elrabolnának? A váltságdíjat?

– Nem váltságdíjat kérnének. Elítélt terrorista barátaik kiengedését követelnék az életedért cserébe.

– És te nem engednéd ki őket a börtönből? Hagynád, hogy megöljenek?

Az apa erre a kérdésre nem is válaszolt, csak annyit mondott:

– Te nem egy átlagos fiatalember vagy, mint a többiek. Te az ország elnökének a fia vagy. Ha egy barátodat elrabolják, az szörnyű, de a szülei kifizetik a váltságdíjat, és a gyereket elengedik.

– Vagy megölik – mondta David.

– Igen: vagy megölik. De az csak egy család gyásza. Ha veled történik valami, az az egész ország gyásza.

Erre David nem tudott mit mondani. Mióta az eszét tudta, ezt a szöveget hallotta, és anyja meggyilkolása óta neki is tudnia kellett, hogy a biztonsága, sőt az élete valóban állandó veszélyben forog.

Ezt magyarázta a testőrök parancsnoka, G. L., és az edzői meg a tanárai is ezt ismételgették, ha nekik panaszkodott.

– Ön az Elnök fia, David. Az ország elnökének a fia. Önre nem ugyanazok a törvények és szabályok vonatkoznak, mint a többiekre. Az Elnök fiának lenni hatalmas felelősség. Ön fogja az édesapját követni az elnöki poszton, amikor az Elnök úr átadja a hatalmat. Ezt át kell éreznie. Ön nem magánember.

David az ilyen beszédekre csak morgott. Vagy csapkodott, dühöngött, aki előtt megtehette.

– Ki akart az Elnök fia lenni? A fene sem akart az Elnök fia lenni! Úgy érzem magam, mint egy rab a rácsok mögött. De az legalább tudja, hogy rab, és egyszer talán kiszabadul. Én azonban sohasem fogok kiszabadulni. Csak ha megdöglök.

Az edzők és a tanárok magukban igazat adtak Davidnak, de ezt nem mondhatták ki. Csak szokásos érveiket ismételgették.

– Az állandó panaszkodás helyett, David úr, talán bölcsebb volna megbecsülni azt a különleges helyzetet, amelyben csak és kizárólag az Elnök fia élhet. Ki mondhatja el még önön kívül ebben az országban, hogy minden tanulási, sportolási, szórakozási lehetőség ott van a közvetlen közelében, szinte karnyújtásnyira? Csak ki kell mondania, mi a kívánsága, és már meg is valósul. A régi császárok gyerekei sem éltek így.

David nem volt buta. Tudta, hogy olyan jó dolga van, mint a világ leggazdagabb családjaiban élő kölyköknek. De a gyarló ember nem becsüli a jót, ha benne él. Pláne, ha nem is tudja, nem is tapasztalta, milyen a rossz. Nem a jót becsüli, amiben él, hanem az fáj neki, ami hiányzik. Egy kütyü, egy holmi, vagy amire David vágyott: a szabadság. A szabadság hiánya a legnagyobb luxust is kesernyéssé teheti.

A születésnapi partiján például olyan képpel kóválygott az ennivalótól roskadozó asztalok mellett, mint akit titkos féreg foga rág.

Az egyik pincérnek öltözött testőr halkan meg is kérdezte:

– Valami gond van, David úr? Segíthetek?

A fiú megrázta a fejét, és legyintett, amit úgy lehetett érteni, hogy „semmi olyan baj nincs, amin maga segíteni tud”.

A testőr-pincér az egyik tál felé mutatott.

– Van füstölt lazacos körtés libamájsaláta. Adhatok?

David bólintott.

– Ez a fiam kedvence – mondta az Elnök, aki a palota lehallgatószobájában ülve a monitorokon figyelte a születésnapi partin történteket. – Füstölt lazacos körtés libamájsaláta.

– Van ízlése a gyereknek – vigyorgott alázatosan Claudia apja, aki az Elnök háta mögül nézte a képernyőket.

Az alacsony kövér férfi a kormány második embereként szolgálta az Elnököt mint titkosszolgálati miniszter, azaz kémfőnök.

Legfőbb érzelme a gyűlölet volt. Gyűlölte az Elnököt. Gyűlölte, mert félt tőle. Tudta, hogy az Elnök bármikor kivégeztetheti, akár egy apró hiba miatt is. Vagy nem is kell hiba. Csupán azért is kitörölheti nevét az élők könyvéből, mert azt hiszi, a hatalmára tör. Az elmúlt évtizedek alatt ezért számolt le az ellenfeleivel, a munkatársaival, és ha szükségesnek látta, akkor a barátaival is.

Claudia apja nem akarta golyóval a fejében vagy kötéllel a nyakán befejezni földi pályafutását. Inkább ágyban, párnák között hunyta volna le örökre a szemét százhúsz évesen, ha már mindenképpen ez a halandók sorsa. És leginkább az elnöki baldachinos, nemzeti címeres ágyban képzelte el ezt a kellemetlen eseményt.

Mindent megtett, hogy az Elnök bízzon benne, miközben kedvenc álmában egy méretes husánggal verte fejbe a főnökét, vagy az áradó sziklás folyóba lökte egy hídról.

Mikor megtudta, hogy Davidnak tetszik a lánya, biztatta Claudiát, hogy legyen kedves az Elnök fiához. Úgy gondolta, egy reménybeli házasság talán gyilkosság nélkül is közelebb juttatja az elnöki székhez, ha az Elnököt valami „baleset” éri.

Látta, amikor a nagyteremben a lánya elutasította az ajkához közeledő Davidot, és nem igazán örült annak, amit látott.

„Majd adok én neked kényeskedni! – gondolta dühösen, aztán lecsillapodva elmélázott. – Hm. Lehet, hogy ez csak amolyan női trükk. Csalafinta fortély, amivel még jobban magához láncolhatja a fiút. Ki lát a nők lelkébe?”

Sem David, sem a vendégek nem gondoltak rá, hogy a titkos lehallgatószobából figyelik őket, bár tudtak a rejtett kamerákról. Különösen az Elnök kukkolására nem gondoltak, akinek – szerintük – a leskelődésnél fontosabb dolgai is akadhatnak. Nem tudták, hogy egy diktátor a legszívesebben mindenütt ott leselkedne titokban, ahol birodalma polgárai élnek, dolgoznak, szórakoznak, mert mindent látni akar, mindenről tudni akar. Egy diktátor mindentől és mindenkitől fél.

5.

Amikor Adam a sátorba lépett, az anyja nem tudta megállni, hogy el ne siránkozza szokásos esti litániáját.

– Be kellene fejezni, kisfiam, ezeket a kirándulásokat. Folyton aggódom miattad. A sötétben a parton bármi megtörténhet. Legalább a kedvemért megtehetnéd, hogy este velünk maradsz…

Az éveken át tartó menekülés országról országra, az aggódás, a reménytelenség, a nyomor, a szenvedés meg a férje halála az utolsó útjukon, az a szörnyű tragédia megviselték az anya idegeit.

Sarah szokás szerint már a matracon ült és várta a kenyerét, amit az anyja vékonyan megkent lekvárral.

„Tehát ma lekváros nap van” – gondolta Adam, és a vizesedényhez lépett.

Kezet mosott.

Bárhova került a család, bármilyen rettenetes körülmények között kényszerültek élni, az anya (és az apa is, míg élt) igyekezett egykori emberhez méltó életük szokásaiból megőrizni, megtartani, amit csak lehetett. Például a rendet, a tisztaságot, a köszönést, az imát, a vacsora idejét, az esti mesét, no meg a búcsúpuszit elalvás előtt.

A tisztaság fenntartása volt a legnehezebb. A tisztaságot megőrizni a sátrukban és a sátor körül. A menekülttáborban sokféle ember élt, és a szemetet nem mindenki vitte el a kukásedényekig vagy a fekete műanyag zsákokig. Ott dobták le a földre, ahol éppen voltak, mert gyerekkorukban nem nevelték, nem szoktatták őket a rendre, a tisztaságra.

Voltak WC-kabinok, de sok férfi ott vizelt, ahol éppen rájött a szükség. Legfeljebb egy sátor mögé sétált.

Kint a szabadban a közös zuhanyzókat is mocsok és szemét vette körül. A menekülteket örökké a fertőzés és a járvány réme fenyegette.

Adamék sátrának hossza nyolc anya-lépés volt, míg a szélessége hat.

Az alacsony sátortetőt még az asszony is elérte ágaskodás nélkül.

Fából készült keskeny polcok emelkedtek odabent mindkét oldalon földtől a sátortetőig. A Doki készítette a kikötőből hozott hulladékfából. Az egyiken alul a tányérokat és az edényeket tartották. Feljebb az ennivalót, ha volt, műanyag dobozokba zárva a patkányok miatt. A másik polcon összehajtott alsóneműk, ruhák, illetve Sarah néhány játéka meg Adam könyvei sorakoztak. A játékokat és a könyveket a kukákban vagy a házak előtt kidobva találta a fiú. De a város szélén, a szeméttelepen is igazi kincsekre bukkant, ha néha eljutott oda, és a halmokat még nem kutatták át a városi szegények. Adam két társasjátékot is talált majdnem épségben, meg egy babát, amely, ha lefektették, azt mondta: jó reggelt! Ha pedig felvették, azt mondta: jó éjszakát! Vicces volt.

A könyvekből néha hiányoztak az első vagy az utolsó lapok, de ez nem zavarta Adamot. Ha a Doki nem ismerte a könyvet, és nem mesélte el a hiányzó oldalakat, akkor a fiú burjánzó képzeletével kitalálta, mivel kezdődhet vagy végződhet a történet. Imádott olvasni, mint a legtöbb gazdag fantáziával megáldott gyerek.

A sátor egyik sarkában esténként lepedővel választottak le egy kis részt. Nem szégyellték magukat egymás előtt, de az anya egy ideje a lepedő mögött mosakodott, és Adam is, mióta kamaszodni kezdett.

Hol volt már az egykori fürdőszoba a káddal, a mosdóval, a meleg vízzel és a lehúzható, leöblíthető angol vécével? Csak az anya emlékezetében.

Reggelizni, ebédelni, vacsorázni a földre terített szőnyegre vagy az ágynak használt szivacsmatracokra ültek.

Éjszaka Adam egyedül aludt az egyiken, míg a másikon Sarah az édesanyjával.

– Amikor még otthon voltunk, és állt a ház, egy nagy ágyon aludtunk apátokkal – mesélte az anya néha a gyerekeknek. – Azt a nagy ágyat úgy hívják: franciaágy. Adamkának kis rácsos ágya volt, hogy ha éjszaka felébred, ne mászhasson ki, ne guruljon le…

Ahányszor csak elért idáig az asszony a múlt felidézésében, mindig kicsordult a könnye. A gyerekek azt hitték, a kényelmes ágy, a boldog élet emléke miatt. Ilyenkor mindketten az anyjukhoz húzódtak, átölelték, és könyörögtek neki, meséljen tovább ilyen szépeket.

Persze a vacsora idején könnyes mesélgetésekről szó sem lehetett.

– Jó étvágyat! – mondta az anya egy rövid ima után, amikor mindenki megkapta a maga lekváros kenyéradagját, és hozzákezdhettek a falatozáshoz.

Sarah örült a lekváros kenyérnek. Abban mégiscsak volt egy kis édes íz.

A gyerekeknek sokkal jobban hiányzik az édesség, mint a felnőtteknek.

Vagy nem hiányzik jobban, csak jobban vágynak rá.

Az anyának például újra és újra el kellett mesélni az egykori kertben álló szilvafa, a finom szilvák és a szilvából készült még finomabb szilvás lepény történetét. Az a lepény…! Az volt a vágyak netovábbja!

Végül is nagyon jó, hogy a gyerekek, a fiatalok vágyakozása erősebb, mint a felnőtteké. A vágyaikat beteljesítő tettek viszik előre a világot.

Vacsora után Adam kiült a sátor elé a csillagok alá a fűre. A Doki már ott volt nagy kalapjában, és rágta az üres pipa szárát. Régen leszokott a dohányzásról. No meg nem is volt mit szívnia. A Doki sosem vacsorázott. A pipaszár volt a vacsora.

– Milyen napod volt? Osztályozd egy és tíz között! – mondta halk, reszelős hangján.

A szakállas férfi valamikor híres orvos volt a hazájában. Az ő házát is földig rombolta egy bomba, miközben a kórházban gyógyított, sebet kötözött, műtött – csinálta, amit éppen kellett. A felesége és a három gyerek aznap este hazavárta. A legkisebb lányka születésnapja volt.

A Doki csak akkor indulhatott el, amikor a szirénák lefújták a légiriadót.

Mire hazaért, romokat talált, és katonákat, akik a kutyáikkal túlélőket kerestek. Nem találtak.

A Doki azóta gyászolt és vándorolt országról országra. Nem akart maga mellett látni sem társat, sem barátot. Csak Adammal tett kivételt, és ennek megvolt az oka.

Negyven másik menekülttel együtt Adam családja és a Doki egy hatalmas motoros gumicsónakon jöttek át a tengeren.

Kevés mentőmellény volt. Azt a néhányat, amelyet sikerült beszerezni, indulás előtt a gyerekekre adták.

A Doki Adam mellett állt, míg az apa a fia mögött. Adam érezte apja kezét a vállán, érezte a kéz remegését.

A férfi idegei, ahogy múltak az évek, egyre kevésbé bírták a feszültséget, a szenvedést.

A férfiak általában erősebbek, mint a nők, ha az izmaikat kell használni, de gyakran gyöngébbek, ha az élet a lelküket kínozza.

Az apa egyre többször érezte úgy, hogy nem bírja tovább. Csak a felesége és a két gyerek tartotta vissza, hogy önmaga ellen fordulva valami retteneteset tegyen.

A bárkában mindenki állt, mert nem volt elég hely leülni. Szomorú út volt. Elhaladtak egy kilyukadt gumicsónak mellett, amelyet egyetlen felfújt oldalpárna tartott a hullámokon.

Aztán meglátták a vízbefúltakat. Arccal lefelé lebegtek, asszonyok, férfiak, gyerekek.

Adam apja hirtelen felzokogott, és átfordult a lassan haladó csónak oldalán.

A fiú, aki akkor már izmos kamasz volt, megedzette a menekülés, a kemény élet, azonnal az apja után ugrott a hullámok közé. Megragadta hátulról a hóna alatt, ahogy éppen a férfi tanította a vízből mentést hosszú útjuk során. De az apa kiszakította magát fia öleléséből, megfordult, és Adamot magához szorítva kiáltozni kezdett:

– Úgyis meghalunk! Mind meghalunk! Itt döglünk meg! Gyere velem! Gyere velem, kisfiam!

Adam vergődött az erős karokban, amelyek a víz alá próbálták húzni. Csapkodott, rugdosódott, miközben hallotta az anyja sikolyait:

– Engedd el! Megölöd! Őt is megölöd! Engedd el!

Adam minden erejét összeszedve próbált kiszabadulni a halálos szorításból, próbálta ellökni magától az apját, és már fuldoklott, amikor megérezte, hogy egy kar hátulról átfogja és kiszakítja az apja öleléséből.

A Doki ugrott utána. A Doki mentette meg.

A motort kezelő embercsempész dühében csúnyán káromkodott, de visszafordította a csónakot.

A fiút meg a Dokit kihúzták a tengerből.

Az apa elmerült.

6.

A partra szállásuk óta, lassan már két éve, a Doki és Adam minden szabadidejüket együtt töltötték. Miután a fiú nem járt iskolába, a Doki tanította.

Az iskolás ismeretek mellett tanította az életre is. Hogyan kell beszélni az emberekkel? Hogyan kell viselkedni utcán, munkában, étteremben? Hogyan lehet felismerni a hazug embert vagy a gonosz szándékokat gesztusokból, kézmozdulatokból, testtartásból, arckifejezésből, hanghordozásból? Hogyan kell túlélni a nehéz helyzeteket?

Olyasmire tanította, amit kevés családban és még kevesebb iskolában tanítanak.

– Szóval milyen napod volt egytől tízig? – kérdezte ismét a Doki, mert Adam nem válaszolt azonnal, csak nézett maga elé, és hallgatott.

– Ötös – mondta a fiú végül halkan.

– Az jó – bólintott a Doki. – A mi körülményeink között itt a táborban, az igen jó. Én még a három pontot sem érem el… És meg tudod határozni, hogy mi volt az az öt pont, ami hiányzott… ami hiányzik a tízhez?

Adam bólogatott.

– Persze. Ami mindennap hiányzik. A rendes munka, amit szeretni lehet. A pénz jobb ennivalóra, ruhára. Kellene egy új szandál. Ez el fog szakadni, látod? Persze egy edzőcipőnek is nagyon örülnék. Na meg persze egy lakás is megérne egy nagy-nagy pontot. Egy olyan lakás, ahol van saját asztalom… Könyvespolc könyvekkel…

Adam elhallgatott.

– Ez eddig legfeljebb négy pont – mondta a Doki. – Kitalálhatom az ötödiket?

Adam legyintett, hogy nem fontos. Tudta, hogy öreg barátja megint a humorával próbálná felvidítani. Lányokat emlegetne, hogy jobb kedvre derítse. Mindig azzal viccelődött, hogy Adamnak a szerelem hiányzik. És hogy Adam korában ő már szerelmes volt. Úgy csinált, mintha nem tudná, hogy Adam sem teljesen tapasztalatlan a csajozás frontján.

– Hány éves lehet az Elnök fia? – kérdezte Adam, hogy eltérítse a Dokit szokásos tréfálkozásától.

– Éppen ma tizennégy. Nagy partit rendeztek neki. A kikötőben mondta valaki. Hallotta a rádióban.

– Tizennégy? Akkor két évvel fiatalabb nálam. Vajon hogy néz ki?

– Nem tudni. Mióta az anyját megölték, a gyereket nem mutatják. Csak néhány titokban készült rossz fotó kering róla. Azon napszemüvegben és légszűrő maszkban áll a gépkocsi előtt. Az apja nagyon félti. De van is rá oka. Olyan sokan gyűlölik, hogy bármikor elrabolnák a csemetéjét, vagy megölnék, ha felismernék.

– A születésnapi partiján is lehetnek ellenségei…

– Csak nem képzeled, hogy a titkosszolgálat nem ellenőrzött le minden meghívottat? Még a vendégek öregapjának az életét is felderítették, hogy nincs-e vagy nem volt-e valami rokoni, baráti, üzleti kapcsolatuk a hegyekben bujkáló felkelőkkel. A fejükkel játszanak, ha tévednek. Nem lehet valami könnyű annak a gyereknek az élete. Talán ki sem mozdulhat az elnöki rezidenciáról, és folyton testőrök lógnak a nyakán.

– Cserélnék vele – mondta Adam.

A Doki elnevette magát.

– Mert te csak arra gondolsz, hogy külön szobád volna, meg annyi kajád, hogy meg sem tudnád enni…

– És enyém lenne egy szuper bringa, meg volna mobilom, számítógépem, focilabdám, jachtom! És egy autóm is! Vagy nem is egy! És én vezetném!

– Na, persze! Aztán kocsikázás közben elrabolnának és megölnének, mert az apád nem teljesítené az emberrablók követelését.

– Oké! Akkor lenne egy saját repülőgépem, amivel titokban körbeutaznám a világot. És ti velem lennétek: anya, Sarah meg te!

– Kösz szépen, Adam, de engem hagyj ki az utazós álmaidból. Nem akarom látni a világot, miután a világ sem akart látni engem, amikor bajban voltam. És nem akar látni ma sem. Én bőven megelégednék egy kunyhóval a tengerparton távol az emberektől.

Adam bólintott. Megértette a Dokit. Nagyon is megértette.

– De ugye tőlem elfogadnál egy ilyen kunyhót és pénzt meg mindenféle ajándékot, ha az Elnök fia volnék?

– Bocs, de nem – rázta meg a fejét a szakállas férfi. – Ha az Elnök fia volnál, nem fogadnék el semmit tőled, mert csak az apád pénzéből adhatnál. És az ő pénzéhez vér tapad. Nagyon sok vér… – A Doki arca elsötétült. – Még a mi vérünk is. A mi családunk vére is. Mert fegyverekkel kereskedik szerte a világon. Abból van a vagyona. Abból van a pénze. A véres pénze. Az ő bombái ölték meg a családomat. Abból van a palotája.

– Na, jó, jó, oké, tudom, Doki bá, már mondtad, értem – hadarta Adam, mert valóban értette, és szerette volna, ha a Doki nem merül el a fájdalmában, ahogy szokott. – De ha csak úgy egyszerűen egy gazdag hapsi gyereke lennék, akinek az apja becsületesen megdolgozott a pénzéért, házakat tervezett vagy földeket művelt, számítógépeket gyártott, esetleg feltalált valami oltári nagy izét…

– Akkor elfogadnám a támogatásodat – legyintett a Doki megadóan és már derűsebben. – Úgyhogy gyorsan szerezz be egy gazdag rokont, aki feltalált valami oltári nagy izét, ahogy te mondod!

– Igyekszem – vigyorgott Adam is. – Igyekszem.

Aztán hirtelen felszisszent és a lábához kapott.

A Doki odanézett.

– Mi baj?

– Nem tudom. Belenyilallt.

– Mutasd!

A fiú felhúzta a nadrágszárát.

– Nem látok semmit – mondta a Doki. – Történt ma valami? Megütötted?