Garamvölgyi László

A MONACÓI KAPCSOLAT

A szabadság vámszedői

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Copyright © 2022, Garamvölgyi László

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635801541

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A könyv elkészítéséhez nyújtott segítségért köszönetet mondok

Dr. HATALA JÓZSEFNEK,

a Belügyminisztérium

Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács elnökének

és

GRATZER-SÖVÉNYHÁZY EDITNEK,

a Belügyminisztérium

Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács Titkárság

Főosztályvezetőjének

„A rabszolgaság könnyedén véget érhetne, ha hirtelen nem szarná le mindenki, de még évtizedeken át folytatódhat, ha továbbra is figyelmen kívül hagyjuk. A földön többé-kevésbé az összes rabszolgát egyesével kell felszabadítani, és minden helyzet más és más. Ez a probléma még csak nem is olyan, mint a globális felmelegedés, amelynek a megállításáért a világ leggazdagabb emberei küzdenek, foggal-körömmel a végsőkig. A rabszolgaság haszonélvezőit könnyű legyőzni. Csupán megtalálni nem könnyű őket.”

Mike Pearl

1

– Ha tudsz és akarsz, imádkozhatsz egyet, aztán golyót röpítek a fejedbe!

– Igen, imádkoznék… és… köszönöm…

– Mit köszönsz, te barom! Meg foglak ölni!

– Mondhatnám, de úgysem hiszi el… szóval megkönnyebbültem… persze nem gondoltam, hogy most fejezem be…

– Meg azt se, hogy így! Mi?

– Hát nem… de mindegy is, itt a vég… legyen…

– Mindegy is, faszikám! Mormogjál oszt’ dzsanesz, mert tipliznem kell.

Az iménti, emelkedettnek aligha nevezhető dialógus Kisinyovban, Moldova fővárosában a Ciuflea sugárút egyik elegáns lakásában zajlik. A helyzet kissé morbid, ugyanis a pisztolyos az előtte térdeplő középkorú férfi – nyugodtan nevezhetjük halálraítéltnek – fölött épp a Szent Teodor Tiron templom impozáns épületegyüttesére tekint. A katedrális kék színű, csúcsain aranyozott hagymakupolákkal, a hozzátartozó kolostorral, lenyűgöző látvány. Érdekes, mindez valamikor a település szélén állt, ám napjainkra a város teljesen körbenőtte, de tőszomszédságában a kis park most is a nyugalom szigete. A kivégző ugyancsak férfi és fura figura. Azt nyomban leszögezhetjük, hogy nemigen fogjuk a szellemtörténet nagy óriásai között emlegetni, de hát neki nem is ez a szerep jutott. Ő Timur, az egyik leggyakoribb moldáv név viselője, Lenk nélkül. Igen, sokaknak talán a hódításairól híres-hírhedt, rendkívül kegyetlen mongol fejedelem jut eszébe, akinek neve a türkomán nyelvben: Sánta Vas. Félelmetes, de a mi Timurunk is sántít, mert rozsdás szögbe lépett, miáltal immáron a fém is klappol. Éles logikával hamar rájöhetünk, hogy metálos emberünk egyszerű katona, amolyan mindenes, de leginkább végrehajtó, stílszerűen fogalmazva életelleni cselekmények specialistája. A szervezett bűnözésben ez a legalacsonyabb szint, de innen szép nyerni, karriert építeni és teljhatalmú főnökké válni. Mint mondjuk Timur Lenk. Azonban akad, aki egyáltalán nem áhítozik ilyen babérokra, örökre beragad a posványba, akár Nagy Sándor vagy Julius Caesar. Timurunkat azonban nem kell sajnálni, lenézni meg pláne. A bűnözés szubkultúrájában így, azaz hibátlanul szocializálódott. Minden valószínűség szerint gyermekkorának mozifilmélményei predesztinálták a bűnözés felé, már csak azért is, hiszen könyvélményei aligha lehettek. Főleg, mert perben és haragban állt az olvasással, (a nagybetűk mindegyikét még ma sem ismeri, valahogy elfelejtettek bemutatkozni) s így fordulhat elő, hogy a Bogyó és Babóca sorozatot csavaros kémhistóriának véli. Meggyőződése lett, hogy amúgy kiváló szakmát választott, a bűnözés az igazi lételeme, ezért maga is jó példával akar szolgálni, folyamatos önképzéssel fejleszti kriminális ismereteit. Titkon reméli, hogy ezzel fiatalok tömegének ad perspektívát, szédületes szárnyalási lehetőséget, határ a csillagos ég vagy egy ugyanilyen égitest, csak az Szegeden van és börtönnek hívják.

– Stop! – emelte fel hangját és pisztolyos kezét Timur, mert ebben a minutumban megcsörrent a mobilja. Akárha magának adott volna verdiktet a stílus megtörésére, azaz a végzetes mozdulat odázására. – Ki vagy?

– Itt a rendőrség! Tegye le a fegyvert, térdeljen le az ablak irányába és tegye tarkóra mindkét kezét! Bemegyünk!

Timur annyira megdöbbent, hogy automatikusan engedelmeskedett a benyomuló kommandósoknak, akik legott leteperték, kezeit hátrabilincselték, fegyverét lefoglalták. Komikus, de a halál torkából imént kiszabadított még most se mer felállni, ugyanolyan pózban remeg, ahogy a speciális egység találta. Lassan ocsúdik, kezdi felfogni a történteket, de mintha nem örülne, biztos csalódott, mert vélhetően lelkileg már teljes mértékben felkészült a halálra, ezek meg itt megmentik. Pár évet megint várhat a kaszással való üdvözítő találkozásig. Vagyunk ezzel páran így. Mármint az arató hessegetésével…

– Jöjjön Volodimir úr – próbált előzékeny lenni a most érkező civil ruhás nyomozó –, bent az őrsön folytatjuk, ott mégiscsak nyugodtabb – kísérelt meg egy mosolyt, de ennek semmi értelme, következésképpen hatása sem volt. Biztos valamelyik C-kategóriás akciófilmből vette, mert azokban viselkednek így a nagymenők.

Kétségtelen, a kisinyovi rendőrség kíváncsi volt az előzményekre, kiváltképp a kimenekített személy priorálása után, mivel makulátlannak mutatkozott előélete. Mi több, a helyi közösség köztiszteletben álló tagjának mondhatta magát, Alekszandr Ivanovics Tupoljev Kolja Volodimir, aki Putyilov gyári esztergályos és megrögzött lepkevadász, mivel a kettő szorosan összefügg. A krimin nevelkedett nyájas olvasóban joggal mocorog egy kérdés: akkor miért a meglehetősen ocsmány atrocitás, legalábbis ha megmaradunk a gyilkolás történeti tényállásánál, azon belül is, mint a legdurvább testi sértés esetének fennforgása miatt?

Amennyiben kibontjuk az igazság minden részletét, tilos elhallgatnunk, hogy Timur egy jó ideje a moldovai központi börtön (olyasmi ez náluk, mint nekünk a Markó) vendégszeretetét élvezte. Hangsúlyozni is fölösleges, hogy a benti klánok irányítása alatt ugyancsak segédmunkát végzett, mert művezető nem lehetett, tudjuk, ott ez káprázatos karrier lenne. Nem csoda hát, boldogan teltek sittes napjai, aminek garanciáját illik viszonozni, mégpedig szabaduláskor. Azt a csekélységet várták tőle, amit majdnem véghez is vitt. Romulusz (Rémusz ikertestvére), a benti művezető-technikus cetlit nyomott a kezébe egy névvel és címmel. Világos a feladat, amit a szabadság tartós mámorának kiélvezése után végre kellett volna hajtania. Timur lebujról lebujra szédelgett, miáltal a józanodás is több napot vett igénybe, tovább viszont nem lehetett halogatni a gyilkolászást. Igen ám, de a fecni eltűnt, csak annyi rémlik, hogy valami Volodimirt kell hazavágni. A digitális telefonkönyvben egy ilyet talált névvel-címmel: Volodimir Kolja, Ciuflea sugárút 5. Bingó!

A többit már tudjuk, a redukált agykapacitású rossz helyet és embert választott, ugyanis Volodimir Ugocsa (az Alekszandr Ivanovics Tupoljev ennél is stimmt) lett volna a célszemély, aki viszont nem volt benne a telefonkönyvben. A gyilkossági kísérlet nem játék, ahogy errefelé a medve sem, így pár évet megint csak guggolásban tölthet. Eme huzamosabb testtartás azért nem lesz teljesen problémamentes, mert odabent bizonyára újfent összefut Romulusszal (talán még Rémusszal is), aki vélhetően rosszallását fogja kifejezni a védhetetlen fiaskó miatt, s ebbe már többen elpatkoltak. Romulusz nem pusztán azért emelkedik ki a többi fogoly közül, mert nettó két méter, hanem érdekes tetoválása is figyelmet érdemel. Teljesen kopasz fejére egy méretes baltát gravíroztatott, mégpedig oly módon, hogy az ék alakú hasító szerszám fontos részei (az él és a fok) tarkójának síkjában helyezkedjen el, hosszú, láthatóan üreges nyele pedig a derekát verdesse. A fazont első látásra egy drabális és összefüggő fejszének mondanánk. Talán az sem véletlen, hogy alvilági beceneve Szekerce volt, pontosabban; Romulusz-Szekerce, alias Fejsze, de utóbbit csak akcióban és fedőnévként használja.

A talány – nevezhetjük fejtörést okozó fejleménynek is a történteket – egyáltalán nincs megoldva, hiszen érdekfeszítő a hatóság váratlan és hatásos színre lépése. Természetesen azon nem ütközünk meg, hogy Moldovában is van egy profi bűnfelszámoló egység, bár kéretik nem összevetni a mi világhírű TEK nevezetűnkkel, tudniillik más súlycsoport. (Ez olyan, bizonyításra fölösleges természeti tény, mint a napfelkelte vagy a neutronok koncentrikus keringési pályaíve a kérészek násztáncakor.) Mindennek dacára, sallangmentesen dolgoztak, ennél sokkal izgalmasabb, miképp kerültek oda, ráadásul éppen időben.

Előre kell bocsátanunk, hogy a 2015-ös nagy migrációs hullám óta, a moldovai hatóságok is, hasonlóan a többi balkáni országhoz, résen vannak, következésképpen állandó harckészültségben leledzik különleges alakulatuk úgyszintén. Itt nyomban érdemes leszögezni, hogy már régen nem egyszerűen csak újkori népvándorlásról, gazdasági menekültekről, üldözött, netán száműzött szerencsétlenekről van szó. Masszívan kialakult a 21. század legjövedelmezőbb, mindazonáltal a legsötétebb bűnözési iparága, a nemzetközi ember- vagy rabszolga-kereskedelem. A gengsztereket a dilettáns média előszeretettel titulálja olyan banális jelzőkkel, mint kíméletlen, embertelen vagy kegyetlen, vajh milyen lenne egy rohadék?! Igaz, azt se írhatják, hogy irgalmas, szeretetteljes, kegyes és nagylelkű martalócok, de még inkább modernkori konkvisztádorok. A demoralizálódott világ friss degenerációját tapasztaljuk, ugyanis a nemzetközi szervezett bűnözés mocskos pracliját erre is rátette, immár többet hoz a fekete konyhára, mint az illegális fegyver- vagy a kábítószer-kereskedelem.

E tény némileg megvilágíthatja az iménti teoretikus kérdést, mert gyaníthatjuk, hogy a feszített és kiélezett kriminális helyzet felébresztette a hatóságokat is, tehát ott vannak minden kilométerkőnél, miáltal jobban és hamarabb látókörbe kerülnek a gonoszok. Ebben azért lehet valami, bár a lényeg még legalább olyan távol van, mint Makó Jeruzsálemtől, testvérek között is legalább háromezer kilométer. (Ezért mi se vágjunk a dolgok elébe!) Csakhogy Makónak – mármint a városnak – ehhez semmi köze, sokkal inkább a középkori keresztes hadjáratokhoz, amikor persze még Makó települést Felvölnek nevezték. A monda szerint II. András királyunknak volt Makó nevű keresztes vitéze, aki már nagyon vágyott arra, hogy eljusson a Szentföldre, útközben egyszer jócskán felöntött a garatra és mély álomba zuhant. Amikor felriadt, azt hitte Jeruzsálemben van, holott még csak a dalmáciai Spalatóban veszteglő hajón szundikált. Mondták is neki: Makó, messze vagy még Jeruzsálemtől!

Tanulság is van, mert Makó többé rá sem tudott nézni az alkoholra. Azután csukott szemmel ivott…

2

– Gyerekek, mi az? Hosszú, fekete, kanyarog és énekel?
– rikkantott irodájába toppanva Brezan, mert kollégái már itt várták.

– Jó suti, de tudjuk – reagált Kocsistibi –, mi lenne, gyászmenet.

– Oké, de hosszú, fekete, kanyarog, és nem énekel? Na?

– ???

– Slag.

Erre kitört az általános röhögés, no nem pusztán illendőségből, hogy a főnök poénjain ildomos derülni, hanem, mert az ezredes betartott egy elemi szabályt; az a jó vicc, ami humoros. És – Karinthy Frigyes után szabadon – főrendőrünk humorban nem ismert tréfát. Apropó Karinthy! Ő is nagy zsandár lehetett volna, vélhetően ifjonti korában még kacérkodott is a gondolattal, hogy végül mégse zupált, talán már sohasem tudjuk meg, bizonyára kiváló keleti állat lett volna. Már amennyiben elfogadjuk a Visztula környéki ló földrajzi fekvését és annak szinonimájaként a poroszlót. Bár a Tanár úr kérem szerzőjének idején a kopóság alantas szakmának számított, legalábbis társadalmi megbecsültsége eléggé picinyke volt, mert a hekust mihaszna élősködőnek tartották, persze mindaddig, míg nem folyt a vér, de enyhébb esetekben is gyakran hiányolták a szervet. Rossz nyelvek szerint, mintha mi sem változott volna.

– Mozizhatunk, főnök? – indított a reggeli kávézás közben Stallone.

– Nosza – adta meg az engedélyt Brezan, kezében immár ő is egy éltető svarccal.

Aztán az iroda falára szerelt óriás kivetítőn (legalább 8K-s és alsó hangon tíz milla) elindult az őrület, legalábbis hétköznapi vagy civil szemlélő ezt érezhetné, mármint hogy egy amerikai filmben vagyunk, mégpedig Rambóval. Az igazság az, hogy Brezanék már évek óta nem használnak papír alapú kommunikációt, ám az a digitális fal, amire most szegeződik minden tekintet, európai és rendőri léptékben is arcátlanul modern. Aki esetleg nem olvasta a Bérgyilkos Budapesten, illetve a Vadászidény Nobel-díj aspiráns korábbi műveket (létezik ilyen ember?), nos, neki eláruljuk, hogy az Országos Rendőr-főkapitányság elit egységének részlegében vagyunk, jelesül annak vezetőjének irodájában. Brezan szuper csapatához tartozik Kocsistibi, Jagelló, Abszolút Májki, a TEK egyik speciális egységének főnöke, Vera, a cigány származású nyomozónő, Ircsike, a titkárnők gyöngye, pontosabban eleddig, ám az előző nyomozásban tanúsított bravúrjai miatt ezen szavakkal már nem lehet jellemezni. Inkább úgy helyes, hogy korábban is felhői magasságokban tevékenykedett, de aztán felment a sztratoszférába, tehát mérget vehetünk rá, hogy jó kávét főz. Sőt! Kozmikus Ircsikének is becézhetjük. És persze itt volt Géza is, a nemzetközi bűnügyi együttműködési központtól, ami a csúcsrendőri szerv szintén elit egysége, de most már ő is Brezan-brancsbelinek érzi magát. (Milyen jó: Brezan-brancs! Javaslom, használjuk majd.)

– Mi volt ez? – ütközött meg Jagelló a vetítés végén.

Róla tudni érdemes, hogy beceneve találó, no, nem kizárólag arisztokratikus külseje miatt. Bár az sem mellékes, hiszen megjelenése most is makulátlan: sötétkék Gianni Versace öltönyt visel, ugyanilyen márkájú cipővel és alsónadrággal, ezzel is a nagy divattervező emlékének hódolva. Ismert, az olasz mágnást Miami Beach-i villája előtt lőtte le Andrew Cunanan pszichopata, aki utána magával is végzett. Vigyázni kell az elmebetegekkel, különösen a divatszakmában! Tehát ezek sem mellékesek, de epésebbek szerint inkább a Jagelló uralkodóház lengyel ágához van köze származásilag, így az sem kizárt, hogy a vére is olyan színű, mint öltönye.

– Tényleg, mi ez? – csatlakozott az értetlenkedők táborához Vera, kinek leírására, legalábbis, ami a külalakot illeti, már a Jagellónál használt jelző, a makulátlan csak részben találó, hiszen van olyan értelme is, hogy erkölcsileg kifogástalan, szennyeződés nélküli. Izgalmasabb a morfológiai megközelítés, persze pusztán csak elméletben, mert aki másra gondol, Abszolút Májkival, a párjával találja magát szemben, s ez az álmoskönyvek szerint sok jóval aligha kecsegtet. Nos, alaktani szempontból a nő leginkább a milói Vénuszhoz hasonlít, csak neki megvan minden végtagja. Mi az hogy! Alias Aphroditét azonfelül valamilyen laboratóriumban tenyésztették, hiszen ránézésre is látszik, hogy természetesen nem jönnek létre ilyen tökéletes idomok.

– Tudom, tudom – kaszált a levegőbe Brezan –, a kisinyovi fejlemények, egyáltalán Moldávia nektek terra incognita, pár napja még nekem is az volt.

– És aztán mi történt? – érdeklődött Flambár, aki ugyancsak a csapat (alias brancs) tagja. Őt évekkel ezelőtt a Nemzeti Bűnmegelőzési Tanácstól vezényelték át, mert amikor egy amerikai bérgyilkos budapesti vérengzését kellett megakadályozni prevenciós szakemberre volt szükség. Az alezredes kerületi nyomozóként kezdte, sikert sikerre halmozott, de miután megalakult a tanács pont ilyen rutinos rendőröket kerestek. Rövid idő alatt e területen is kimagaslott és negyvenes éveinek közepére immár nemzetközi szakember lett, neki tulajdonítják a prediktív rendészet elméletének kidolgozását, ezért úgy is nevezik, hogy a bűnmegelőzés Paganinije. (Nem mellesleg ő maga is tűrhetően hegedül.) A lényeg, hogy a nyomozó hatóságok ne a megtörtént bűnesetek vagy gyilkosságok – Brezanék utóbbiak nyomozására specializálódtak –, felderítésével bíbelődjenek, hanem sokkal inkább a kriminalitás megelőzésével foglalkozzanak. Lehetőleg totálisan.

– Aztán – mosolygott Brezan – behívott a Tábornok és elém tette ezt a jelentést – mutatott a falra, mert szintén kivetítették. Az Europol-Interpol által közösen készített összefoglaló írás drámai fejleményekről számol be a kizsákmányolás célú munkaajánlatok machinációjától kezdve a prostitúción keresztül a rabszolgatípusú emberkereskedelemig. Aktív cselekvést várnak el a tagállamoktól, hogy visszaszorítsák az ipari méreteket öltött bűnözést és persze nemzetközi együttműködést, mert az embercsempészet nem csak a balkáni útvonalon zajlik.

– Oké, ez mind rendben van – kezdte Kocsistibi –, de mi közünk nekünk ehhez? Amit láttunk, az Moldáviában, pontosabban annak fővárosában zajlott, kommandósok visznek el embereket, ahogy a művelt székely mondja: üdóguk. Beavatnál a részletekbe minket is?

– Ezt teszem – reflektált Brezan a sértődni készülők hangján. Még nem tudja, mert Kocsistibivel vigyázni kell, hiszen ő nem pusztán harcostársa, a legrégebbi és legrutinosabb (fedőneve – Lábas helyett – Rutin Rudi) kollégája, de egyben Botond és Évi csemetéinek keresztapja is. Természetesen éles helyzetben a magánszféra, a barátság mellékes, a szigorú hierarchia érvényesül, amúgy meg érinthetetlen, akár a Vesta papnői. Különben hogyan is működhetne a rezsim. – Tehát, a mi jelzésünkre rongyoltak ki a moldáv zsaruk. és amit Stallone jóvoltából premier plánban láthattok, nos, ahhoz van némi közünk.

– Gyakorlatilag megelőztünk – nyomta meg ezt a szót Flambár – immár külföldön is egy igen súlyos bűncselekményt, konkrétan megmentettük valakinek az életét.

– Totál igaz – fűzte tovább az ezredes –, bár nem egészen önzetlenül tettük.

– Főnök! Könyörgöm – és Vera tényleg így festett – a többiek nevében is, kibontanád az igazság minden részletét? Speciel a magam részéről egy kukkot sem értek
a történetből, de gondolom ti sem. Így van?

– Abszolút – helyeselt valaki, ami máris magyarázat a telibe trafált ragadványnévre. – Amint elolvastam a jelentést – és most a digifalra mutatott –, rögtön éreztem a disznószart, mert mint tudjátok, erre roppant érzékeny vagyok.

– Na jó – vágott közbe Flambár –, ez az egész rohadt emberkereskedelem állatira bűzlik, viszont ebben a jelentésben egy hang sincs Moldáviáról.

– Ezután majd lesz, de mint ti is láthatjátok, ez egy általános megfogalmazás, felfoghatjuk úgy is, hogy a nemzetközi rendőri szervek nyomatékosan a tagországok hatóságainak figyelmét akarják felhívni az újabb és újabb kriminális veszélyekre.

– Jó, hogy felébredtek, 2015 óta mintha eltelt volna pár év – zsörtölődött az arisztokratikus kinézetű.

– Előtte azért volt egy úgynevezett arab tavasz – fejtegette Flambár –, ami elindította a lavinát, több országból egyszerre tízezrek menekültek, a szervezett bűnözés pusztán felismerte a lehetőséget, és…

– Erre is rátette a mocskos kezét! – csapott le Abszolút Májki, közkívánatra, legalábbis mindenki bólogatása ilyesmit sugallt.

– Úgy valahogy – motyogta végül Flambár.

– Most már egyáltalán nem érdekes – állt fel Brezan –, mi volt az előzmény, utálom a nagypolitikát. Mindenki tudja, miről beszélek, csak már unom, hogy néhány debil, idióta újkori hadúr miatt rendre mi szívunk. Spongyát rá, inkább törődjünk az emberünkkel…

– Milyen emberünkkel? – ütköztek meg többen.

– Ja, nem mondtam? – mosolygott Brezan. – Kolja nekünk dolgozott…

3

Mióta lekászálódtunk a fáról – már amennyiben elfogadjuk Darwin evolúciós elméletét és ősiségünkben ragaszkodunk csimpánz fajtársainkhoz –, nos, szinte ezzel egy időben jelent meg az immár embernek mondott rassz művészetek iránti ambíciója. Sokan persze tagadják, mint a derék angol természettudós eszméjét, mellesleg a barlangrajzok, architektúra jellegű értékében is tamáskodnak. Mi több, amikor az első őskori bölényábrázolást a híres Altamira-barlangban felfedezték 1879-ben, kikiáltották hamisítványnak, mondván negyvenezer évvel ezelőtt, nemhogy figuratív képessége, de esze se nagyon volt elődeinknek. Annyi történhetett, hogy a jószág kibelezése közben véres kezét végighúzta a sziklafalon a derék neandervölgyi, amiből keletkezett egy piktogram. Az iménti történeti eszmefuttatás csak még izgalmasabbá teszi a következő párbeszédet:

– Apám! Egyszerű vagy, mint a barlangrajz! – fakadt ki magából Tirex (nomen est omen), akit több vonatkozásban is kötelez neve. Jól tudjuk, az őslény rendszertani besorolása szerint Tirannoszaurusz, a legvérengzőbb fajta, nem véletlenül nevezik óriás zsarnokgyíknak is, talán a legismertebb a dinók populáris struktúrájában. Valójában persze Tirex a harmincas éveit taposó moldáv férfiú, miközben gúnynevének állata nagyjából ennyi ideig is élt, bár voltak sauropodák, amelyek becslések szerint megérhették a százat is. Tirex tisztességes foglalkozását tekintve bűnöző, s eme alvilági szubkultúrában nem, csak a rendőrségi nyilvántartásokban ismerik Igor Gavrilovként (fiatal kora ellenére bizalmasai Ványa bácsinak is becézik), de amúgy ez senkit nem érdekelt. Frenetikus hasonlata egy emelkedett dialógus közepette hangzott el, amikor közeli csicskását – balkáni nyelvjárásban: seggfej – egzecíroztatta.

– Nem értelek, főnök – motyogta Kroki, teljes nevén Krokodil, akit egyébiránt megkövült faként vagy egyéb, de mindenképp üledékes kőzetként azonosítottak, még a dínók korából. Telitalálat a párhuzam: egyszerű, mint a faék, illetve, mint az előbb emlegetett barlangrajz, és ezzel tökéletes koordinátarendszerbe foglaljuk szürkeállományát, aminek még a megengedő szinonimái között sem szerepel a „terebélyes”, esetleg a „nagytömegű” jelzős nyelvtani szerkezet. Ám, ahogy Timurt, úgy őt sem az elméjéért tartják, bár mutatkozna némely egyszerű elvárás, mint mondjuk a szavak mondattá formálása.

– Mit nem értesz, barom? – akadt ki Tirex olyan hangon, amit a Jurassic Parkból már jól ismerünk. – Annyit kellett volna tenned, hogy Darahojba átadod a húsz afgánt a patentnak, de még erre se vagy képes…

– De hát átadtam…

– Adtad a lónak a faszát, idióta! Kiraktad őket a táblánál, oszt’ annyi, de nem ez volt a feladat, be kellett volna vinni őket a presszóig, te marha!

– Nem tudok pastu nyelven…

– Moldovánul se tudsz, hülye! – kacagott Tirex, mert jó poénnak vélte sziporkáját. – Gilabe pedig ott várt a spíbe, őt csak ismered, nem?

– Hát hogyne, de pont nem akartam bemenni az afgánokkal a faluba…

– Ugyan miért, ha egyszer az volt a parancs? – És most közelebb, pontosabban egészen közel lépett a leckéztetetthez, olyannyira, hogy ventilációs célzósínnel ellátott Parabellum pisztolyát a halántékához nyomta. Tirex azért szerette ezt a maroklőfegyvert, mert használnia sem kellett, rendszerint amikor már elővette, mindenki parázott, vagy a legtöbben. Mindenesetre ő a gyilkoló szerszámnak tulajdonította, hogy belengetésekor valahogy a nehéznek ígérkező tárgyalás is rögvest gördülékenyebbé vált.

– Gilabe utasított, hogy ne menjek a központba, mert hemzsegnek a zsernyákok, megkérdeztem, mi legyen, mondta, hogy rakjam ki őket a táblánál, majd ők értük mennek…

– Utasított? – vinnyogott Tirex, akár egy éhenkórász foltos hiéna, mert egykoron a dínók ilyet is tudtak. – Te teljesen barom vagy? Ki a fasz a főnököd, he? A tetves Gilabe?

– Nem, csak néha neked is nyomatja…

– Csak míg hagyom – üvöltött Ványa bá’. – Figyelitek ezt a húgyagyút? – És most a banda többi tagja felé fordult, akik eleddig megszeppenve, ugyanakkor nagy érdeklődéssel követték a történéseket. A hallgatóság létszámát húszfősre is lehet saccolni, akik az őslény katonái voltak, következésképpen ő lehetett a kápójuk, ami már amolyan vezérféle, legalábbis errefelé, majdnem művezető.
A végkifejlet azért is tartogathatott izgalmakat a nézősereg számára, mert a múlt héten egy hasonló csevej azzal végződött, hogy Tirex meghúzta a ravaszt és a szerencsétlen agyveleje többeket összefröcskölt. – Nekem akarsz hazudni, baszd meg? – S most még erősebben odanyomta a csövet, ezért ha esetleg mégis életben maradna Kroki, ott a halántékán sokáig éktelenkedni fog egy élénk, piros színű kör formátum.

Ahogy mondani szokták, megállt a belélegzendő gázkeverék a mulatóban, vagyis a levegő, amúgy meg ez a törzshelyük. Ugyancsak Kisjenő belvárosában van és innen is rálátni a Szent Teodor Tironra, bár ez így nincs benne az útikönyvekben. A beöntő vadonatúj, Tirex két éve avatta, s e tény már önmagában is fémjelzi, mennyire szalad a szekér. Konkrétan az embercsempészet sokat hoz a konyhára, miáltal képes volt létrehozni egy ilyen komplexumot, amely panzióként, bordélyházként, étteremként egyaránt üzemel, de lehet biliárdozni és pókerezni is, amiből ugyancsak a háznak származik tetemes haszna. Nagyon nem tévedünk, amikor feltételezzük azt a látszólagos ellentmondást, amely szerint vélelmezhetően Tirex redukált agykapacitással képtelen lenne a fényes üzemeltetésre, ám mégis zakatol a hely, mint a kisinyovi expressz. Kétségtelen paradox a szitu, ugyanis Glória viszi a prímet mindenben, megkockáztatjuk, bizonyos fokig ő a tényleges főnök. A nőnek láthatóan voltak szebb napjai, így közel a hatvanhoz azonban már nem kozmetikushoz, inkább restaurátorhoz jár, amely tényt egyébiránt méretes lökhárítóival és ugyanolyan nagyságú dekoltázsával igyekszik kompenzálni, viszont tudnivaló, hogy sokszor önmagában kevés a térfogat. Mindenesetre Tirexet az ujjai köré csavarta – persze lett volna e célra más, újfent terjedelmes testrésze is –, aki bálványozza, mert szerinte kedvese egy az egyben a moldáv Gloria Gaynor. Nagyvonalúan tekintsünk el attól az aprócska realitástól, hogy a kiváló, Grammy-díjas amerikai énekesnő fekete, azaz afroamerikai, a mi Glóriánk pedig láthatóan világosabb bőrű, ráadásul szőke. Továbbá – stílszerűen – mellesleg nem énekel.

– Matador – szólt hátra Tirex –, hívd Gilabét!

– Oké, főnök, azonnal – reagált a bikaviadalokban járatos, de itt gengszterként vendégszereplő. – Már itt is van a mobilomban, parancsolj!

– Gilabe! Mi ez a faszság? Te is meghülyültél? Miért nem vetted át az afgánokat?

– Higgadj le! – jött a válasz, a tónusból kitetszik a mellérendeltségi viszony, tehát az igen régi hüllő vélhetően nem főnöke az embercsempésznek. – Megszálltak bennünket a rohadék kopók, meg a teljes hadsereg, a kurva anyjukat!

– Egyetértek, de mégis, most mi lesz?

– Kussolunk, legalábbis egy ideig.

– Ezek a barmok, csak tudd, nekimentek a határnak, a magyarok meg úgy elkapták őket, mint lepkefing a százszorszépet.

Érdemes megtorpannunk Tirex hasonlatán, tudniillik fölöslegesen keresünk bizonyos kifejezésekben vagy speciális példázatokban logikát, de még hevenyészett összefüggésekre se igen bukkanunk. Hiába, a szleng már csak ilyen, vagy helyesebben az oktondi észjárás, amely az ízeltlábúak törzséhez tartozó rovart már sokszor látta virágokon, innen parabolikus következtetése. Miért pont százszorszép? Biztos, ami biztos, az jó sok.

– Buktuk a tételt – sommázott Gilabe –, majd legközelebb erre is figyelünk.

– Ezt se kéne, ha kimentetek volna elébük a táblához, ahogy Kroki mondta – reflektált a monumentális gyík.

– Hogy a picsába mehettünk volna? – heveskedett amaz. – Hányszor mondjam még, hogy megszálltak bennünket az egyenruhások, még tűzoltók is jöttek.

– Miért, tűz volt? Mert akkor érthető…

– Lófaszt se értesz – és egy kattanást lehetett hallani, fizikai véget ért a magasztos dialógus.

Tirex egzaltált állapota némileg csillapodott, amikor Glória huppant az ölébe, ráadásul még valami pajzánságot is súgott, totál úgy festett, mint egy hollywoodi sztár keleten. Az egyébként is izzó parázs már-már lángra kapott, amikor duzzadó dekoltázsába nyúlt és ajkait harapdálva, pici sikongatások közepette elővarázsolt egy köteg eurót. Miután ismerjük a ruhakivágás paramétereit, mérget vehetünk, a valutaköteg közelít a milliós moldáv lejhez, de lehet, hogy botswanai pulában még ennél is több.

– A napi bevétel, ugye nem rossz, kicsim? – búgta, mert különben az Adapost nevű helyen búgócsigát is árultak. Igen, a komplex műintézményt maga nevezte el, ami hevenyészett fordításban menedéket jelent. Glória szilárd meggyőződése, hogy szellemes titulust talált ki, mert az Adapost felfogása szerint sokaknak kapaszkodó, akiket az élet vihara megtépázott. Néha úgy is fogalmazott, igazi mentsvár a lelki hajótörötteknek, de arra már nem emlékszik, melyik étlapon olvasta.

– Baby, ma ünneplünk – tört ki magából Tirex, s ilyenkor a legveszélyesebb (lásd Jurassic Park) –, mindenkinek egy rundót!

Amennyiben iparkodunk realisztikus életképet festeni az Adapost hétköznapjairól, mindenképp ki kell térnünk a válogatott személyzetre, akik – tán hangsúlyozni is fölösleges – viseltes ruházatúak, legalábbis ami előéletükre egyaránt vonatkozik. Kétségtelen sok mindent viseltek, ám az egyszavas melléknév: börtönviselt. Mondhatni, az alkalmazás előfeltétele a rovott múlt, amit igazolni volt szükséges, mégpedig különféle dokumentumokkal. Valaki minél több hamis vagy hamisított papírt tudott virítani, annál magasabbra jutott a ranglétrán, így fordulhatott elő, hogy az előkelő csapos beosztást Unikornis nyerte el. Róla érdemes tudni, hogy lélegzetelállítóan hasonlít az egyszarvúra, annak ellenére, hogy nincs lófeje-lóteste, őzlába és oroszlánfarka. Homloka közepén viszont ott van a jellegzetes, szarvnak is beillő dudor, amely makacs és folyamatosan növekvő képződmény. Utóbbinak valószínű oka, hogy a regénybe illő keletkezés körülménye során visszamaradt gyulladás vagy fertőzéses irritáció a ludas, konkrétan Romulusz ütlegelése. Helyrehozhatatlan hibát vétett Unikornis, ugyanis fitymáló megjegyzést tett a drabális balta tetoválására, pontosabban meggondolatlan párhuzamot vont az aprító szerszám tompa éle és hordozójának elméje között. Nos, tudjuk, a kóterben az ilyesmiért durva fenyítés jár, Romulusz lefejelte, miáltal homlokának mértani közepén (akárcsak az igazi unikornisoknál) nyomban kitüremkedett egy hatalmas duzzanat. Olybá tűnik, ezen vadonatúj testrészét organikusan tápláló vérömleny kitartó szívóssága az alakváltozás tekintetében figyelemreméltó.

– Unikornis, gyere csak ide! – intett Tirex. – Az lenne a kérésem, hogy ezúttal a szokásosnál kevesebb vízzel hígítsd a szilvapálinkát, amit most a fiúknak rendeltem.

– Főnök, kérésed parancs! Így fog történni, de félő, nagylelkű gesztusod két negatív következménnyel is járhat.

– Egyet mondj, te átkozott!

– Nyilvánvaló, hogy ezáltal erősen megcsappan, mondhatni direkt fogyásba megy át készletünk…

– Jó, ezt pont leszarom, mi a másik?

– Nos, van valami még aggasztóbb, nevezetesen egy maradandó élmény: megismerik a szilvapálinka valódi ízét…

4

Horgos. Szerbia, ezen belül a Vajdaság legészakibb települése, takaros község, 11. századi írott források már említik, Garam Benedek-rendi kolostor birtokaként. IV. Béla királyunk (Tirex szerint Ív Béla) kunokkal népesítette be és önrendelkezési jogot adott nekik, később aztán Csongrád vármegyéhez csatolták. A valamivel több mint hatezer lakos nyolcvanhárom százaléka magyar, többek között itt született Bacskulin József világhírű szemsebész, Berényi Miklós festőművész, illetve híres-hírhedt kortársunk, a sejtelmes hacker, Kolompár Cápa is. A helység ismertségét azonban határátkelőhelyének köszönheti, 2015-től
a balkáni útvonal stratégiai állomása, onnan ostromolták a migránsok a magyar oldali Röszkét, de no pasarán. Földrajzi fekvése miatt fontossága mit sem csökkent, szomorú a párhuzam, de ennek köszönhetően nőtt a kriminalitás is, aminek masszív jelei vannak, akárcsak most.

Horgos külterületén, közel a magyar határhoz, az egykori fűszerpaprika üzem lepukkant csarnokában razziáznak a szerb rendőrök. Migránsok után kutatnak, de csak egy holttestre bukkannak. Az elhunyt férfi első látásra is ólommérgezésben halt meg, mellkasán ránézésre több lőtt seb látható. A tetem viszonylag friss, egy-két napos lehet, morbid, de szerencsére még a kóbor állatok megkímélték, így némi remény van a korrekt helyszínelésre. Andrej Milkovič a nyomozás vezetője, de a kiváló zsarut nevezhetjük Milkovics Andrásnak is, merthogy magyar. Következésképpen príma kapcsolatokat ápol itteni kollégáival, azon belül is a gyilkossági nyomozókkal, jelesül Brezanékkal. Máris tárcsázza.

– Ahoj, Andrej – örvendett Brezan, amint a szerb a „távol homályból gyémántosan aláfolyt”, mint Kosztolányi fogalmaz a Hajnali részegségben. Már csak azért is Dezső barátunk, mert Szabadkán született, tehát megvan a szerb kötődés. – Ezer és egy éve nem hallottalak, ezek szerint betiltottad odaát a gyilkosságot, mint alantas deliktuális cselekményt.

– Jó fej vagy – próbált vidámkodni –, bár tudnám. Igaz, mostanság ilyen brutalitás nemigen történt. Éppen egy szerencsétlen teteme fölött állok, akit alaposan elintéztek, legalább hat golyó van a mellkasában.

– Hú, ez borzalmas…

– Hát nem kapok én se nevetőgörcsöt. Gondolhatod…

– Ismerem az érzést. Tudok valamiben segíteni?

– Figyelj! Alig kezdtük el a szemlét, de már most biztos vagyok benne, hogy nem fogunk találni semmilyen korpuszt, ez egy lepukkant, elhagyott, sivár hely. Már a migránsok se itt húzzák meg magukat, mert éjjelente eléggé cúgos, alig nyújt menedéket. (Valószínű Andrej nem ismerte az Adapost, az igazi menedéket.) Mondhatni ide csak kivégezni járnak…

– Ott történt vagy odavitték? – vágott közbe az ezredes.

– Beletrafáltál, mert magam is erre keresem a választ. Klasszikusan nincsenek helyszíni nyomok, bár nagy a dzsuva, de valószínűsítem, inkább itt dobták ki, ám erre ne vegyél mérget.

– Nem veszek. Különben hol van pontosan a helyszín?

– Pár száz méterre a magyar határtól, egy elhagyott fűszergyár, volt itt még egy műemlék jellegű malom is, elenyészett és…

– Várj, Andrej! Bejött Stallone, kihangosítalak.

Nyomban vonjunk le két, egyébként releváns kriminalisztikai következtetést. Egyfelől a főnyomozó reakciója azt igazolja, hogy a vonal túlsó végén ismerik az informatikai zsenit, akár még személyesen is. Mindazonáltal Stallone, a számítástechnika fekete mágusa nemzetközileg is híres, külföldi fedőneve Leonardo Da Vinci, tehát kézenfekvő részvétele a diskurzusban. Az sem kizárt, hogy ő Andrej anyja, aminek kicsi a valószínűsége, de ezt se vessük el, mert a detektív szakmában minden megtörténhet és annak az ellenkezője is. Apropó Stallone! Tényleg szerte földön neves, éppen Rambo ellentétje, ő ésszel és nem izomból dolgozik, viszont közismert, hogy a karaktert Sylvester Stallone hozta, neki meg történetesen Szilveszter a keresztneve. (Vezetékneve pedig Újév, de ez maradjon köztünk, amint azt sem tudhatja senki, hogy az igazi Trebitsch volt a borneói Fahéj tanya intézője egykoron.) Vitathatatlan, a magyar nyominger az évek alatt kellően megalapozta ismertségét, sikerrel veszi fel a harcot még a legagyafúrtabb, legképzettebb kiberbűnözőkkel szemben is. Rögzítsük: Szilveszter pótolhatatlan, mégis hogy nézne ki egy pót-Szilveszter?

– Helló, Andrej, mi a pálya? – indított Stallone.

– Éppen a főnöködnek ecseteltem egy lehetetlen helyszínt, itt Horgos külterületén, erre még a madár se jár.

– Azt csak hiszed – ért fülig Stallone szája –, ötpercenként ott is elhalad egy polgári műhold.

– Valóban? – álmélkodott a szerb. – Jó lenne tudni, mit látott tegnap.

– Mondd a koordinátákat!

– Micsoda?

– Andrej, csak mondd neki – kapcsolódott hozzájuk Brezan –, nem véletlenül kérdi.

– Mondhatom – reagált kelletlenül a szerb, mert az egésznek semmi érelmét se látta –, tehát északi szélesség 46 fok 9 perc, keleti hosszúság 19 fok és 58 perc…

– Vágom! – izzította mobilját Stallone. – Szóval, tegnap ott járt egy Fiat Ducato, fehér, ha jól látom moldáv rendszáma van, de nem tudom jól kivenni mobilról…

– Mikor volt ez? – élénkült fel Andrej.

– Hajlani hatkor, de sajnos többet nem mondhatok, mert Szerbiáé a joghatóság az ügyben – vihogott –, nálatok gyilkolásztak.

Figyeltünk?! Stallone, mindezt pillanatok alatt, és a mobiljáról intézte, s ezen még a tengerentúli szakemberek is megrökönyödnének, ahogy volt már rá példa az előző nagy nyomozások során. A bravúrra és a rökönyödésre egyaránt. A srác már csak azért is firnyákos, mert noha a digitális világban profi, jogi kérdésekben ugyancsak otthonosan mozog, amint látjuk. Fején találnánk a szöget, amikor atavisztikus képességeire utalva, kozmikus gyökerekre tippelnénk, mert agya valamiféle interdimenzionális portálokat használ, ezért villámgyorsan gondolkodik, ami ugyancsak misztérium. Stallone egy nagy misztérium. Magyarázat nélküli jelenség, sejtelmes és titokzatos, jó hogy velünk van és nem ellenünk. A magyar Da Vinci helyesen fejtegette: polgári műholdak pásztázzák furtonfurt bolygónk felszínét és ugyancsak szakadatlanul adják a jeleket. Nyilvánvaló az van előnyben, aki minél többet tud dekódolni, mert az információ hatalom, vagy amint Napóleon fogalmazott: a háború kilencven százalékban információ. A bűnözés elleni küzdelem amúgy is folyamatos harc, de az emberkereskedelem ipari méretei miatt a csetepaté is szintet lépett.

– Stallone helyesen fogalmazott – toldotta meg Brezan –, tulajdonképpen itt véget is érhet baráti csevejünk, mert tiétek az ügy, amit egyáltalán nem irigylek. Persze jogsegélyben bármit kérhettek, egyébiránt privátilag is, tudod, mindig segítjük egymást.

– Jó, hogy említed – hallani lehetett Andrej mély lélegzetét, amit poetikusan nevezhetünk sóhajnak is – az együttműködést. Nekem is a vesszőparipám, hiszen egyívásúak vagyunk, meg különben is. Szóval lenne azért még itt valami…

– Andrej, ne csigázz, mondd már!

– Ha vársz egy percet, kinyögöm – furcsa zajokat lehetett hallani, a magyar zsaruk úgy vélték, most vizsgálják át a szerencsétlen ruházatát. Kétségtelen, a nyomozás alapszabálya a helyszín eredetiben való biztosítása és dokumentálása, ezért idő, míg a zsebekben kotorászhatunk. Amikor már a technikusok végeztek, akkor azonosíthatunk, kiüríthetjük a zsebek és az irattárca tartalmát. – Nocsak, pár száz euró, így minden bizonnyal nem rablógyilkosság történt, legalábbis nem ez áll a motívumok sorában az élen. Igazolvány, bármiféle személyi okmány viszont egy darab se! Vagy mégis! Bár ez csak egy névjegykártya, de az is valami, lássuk, kié: Dr. Brezan ezredes, Országos Rendőr-főkapitányság, telefon…

– Miért mondod a nevem? – vágott közbe a megszólított.

– Mert ez van ideírva, szóval olvasom.

– Micsoda?!

– Brezan! A te névjegykártyád van a faszinál, most találtuk a brifkójában!

5

– Jelentkezem, Tábornok úr – érkezett Brezan elöljárójának irodájába, aki az egyik kényelmes foteljára mutatott, a jövevény tehát lehuppant. Az ezredes főnökéhez érkezett, s amennyiben a szigorú rezsimet tekintjük, akkor a hierarchia szerint helytálló megállapításunk, azonban
a hosszú évek során a főnök-beosztott viszony barátsággá formálódott. A magas rangúról köztudott, hogy még a szocializmusban, ugyancsak kis nyomozóként kezdte, fanatikus megszállott detektív volt, hírlik, minden ügyet megoldott. Atyainak is mondható viszonyuk, hiszen az „öreg” nemrég múlt hatvan, Brezan meg negyvenes éveinek derekánál tart. Akárcsak Flambár, ő is nemzetközi hírnévre tett szert, amit még 1983-ban alapozott meg, a Szépművészeti Múzeumból történt elhíresült képlopás nyomozásával. Ismert, egy görög milliomos megrendelésére törtek be és vittek el felbecsülhetetlen értékű festményeket, köztük Rafaello Esterházy Madonnáját és még hat másik műkincset. Az Interpol is részt vett a nyomozásban és a nemzetközi bűnügyi együttműködésnek köszönhetően hiánytalanul visszakerültek az értékek. Az internacionális szervezet azonban külön kiemelte és méltatta a Tábornok (akkor természetesen még csak főhadnagy) szerepét, a felderítésben tanúsított hihetetlen profizmusát. Brezan élvezte a bizalmát, amellyel soha nem élt vissza, sőt kínosan ügyelt a kellő tiszteletre, maximum annyit engedett meg magának – s azt is csak kizárólag, ha négyszemközt voltak –, mint most:

– Főnök – kezdte a főosztályvezető –, csak pár percre rabolnám az idődet, de a felterjesztett jelentésemhez engedj meg néhány szóbeli kiegészítést.

– Hallgatlak, kérsz kávét?

– Igen, köszönöm. Szóval Andrej az imént hívott a szerencsétlenül járt Volodimir ügyében…

– Ők már tudják? – vágott közbe.

– Éppen ez az – hajolt előre Brezan. – Egyelőre hallgattam, szerettem volna tőled felhatalmazást kapni, de nagyon örülnék ezen túlmenően bármiféle tanácsnak is, roppant kínos a szitu.

– Mire gondolsz? – húzta fel a szemöldökét a Tábornok.

– Mégiscsak hazudtunk.

– Kinek?

– A szerbeknek…

– Sose tennénk ilyet – volt határozott a vezető. – Figyelj, Brezan! Mindketten jogvégzett zsaruk vagyunk, amint egyébiránt Andrej is. Tehát, ami nálunk állam- vagy szolgálati titok, az nyilvánvalóan náluk is, és nem kötjük egymás orrára, különben nagyon helyesen.

– Bocsánat, de nem erre gondoltam, ugyanis a holttest azonosításában segíthettem volna, mert Stallone premier plánban nyomatta a műholdképeket, ott volt nála a névjegykártyám is…

– Szerintem meg moralizálsz.

– Egyáltalán nem – próbált meg erősködni Brezan, gondolván mégiscsak ő van tisztában saját érzelmeivel. – Eszem ágában sincs elárulni minősített adatokat, még a kollégáimnak sem, nemhogy a szerbeknek!

– Meg ne sértődj! – mosolygott a magas rangú. – Pusztán arra céloztam, hogy amennyire csak lehetséges, függetlenítsük magunkat a körülményektől. Vegyük szigorúan a joghatóságot, jelen állás szerint az a helyzet, hogy náluk folyik egy nyomozás, amivel kapcsolatban – most felemelte mutatóujját –, és egyelőre ezt csak mi tudjuk, lesz nekünk is illetékességünk. Talán nem is annyira a távoli jövőben…

Pillanatnyi csönd állt be. A Tábornok – akárcsak a jó sakkozók – már több lépéssel előbbre járt, talán annak is köszönhetően, hogy szélesebb összefüggéseket látott, netán több konkrétummal rendelkezett beosztottjánál. Érdekes, de valóban a fekete-fehér bábukkal kapcsolatban hozott példát, mégpedig a sporttörténet egyik legnagyobb meccsét villantotta fel, gyerekkorának meghatározó élményét. Jelesül az 1972-es világbajnokság döntőjét, amelyet Reykjavíkban rendeztek, a szovjet Borisz Szpasszkij és az amerikai kihívó, Bobby Fischer között. A történelemben picit is járatosak tudják, hogy a hidegháború kellős közepén ez jóval több volt, mint egy sakkvilágbajnoki döntő. S miután Fischer győzött – ezzel megszakítva az oroszok sorozatát, és amúgy először nyerte el tengerentúli a címet –, rossz nyelvek szerint ez volt az utolsó szeg a nagy Szovjetunió koporsójában.

– Hallottál a Szpasszkij–Fischer összecsapásról? Tisztában vagyok vele, még nem éltél… – toldotta meg a vezető.

– Igen, apám sokszor mesélt róla, tudod, ő is szenvedélyes játékos volt.

– Nekem mondod – nevetett az „öreg” –, emlékeim szerint döntetlenre állhatunk, sajnos már sohasem tudjuk meg ki lett a végső győztes, de talán odafent folytatjuk. Nos, bizonyára tudod, dacára a győzelemnek, a meccs után Fischer többet nem indult világbajnokságon…

– De volt egy visszavágójuk, ráadásul húsz évvel később – kotyogott közbe Brezan, mert érzékeltetni szerette volna tájékozottságát.

– Igen, bár ezt kevesen tudják. Most nőttél a szememben – vigyorgott. – És akkor is az amerikai győzött. Vajon miért?

– Gőzöm sincs.

– Pedig ez a lényeg. Miközben benne maradt a sakkvilág vérkeringésében, az orosz pályafutását, meccseit is figyelemmel kísérte. A visszavágón ebből indult ki, tudniillik biztosra vette, hogy Szpasszkij az izlandi mérkőzést fogja elemezni, hiszen azóta nem játszottak, Fischer pedig a két évtized alatt egyszer sem ült asztalhoz, legalábbis nyilvánosan.

– Hihetetlen – álmélkodott Brezan.

– Ám azonnal kiderült – folytatta rendületlenül a Tábornok –, hogy formában van, egyébként még nagyobb arányban nyert, mint az első meccsen. Zseniális trükköket mutatott be, volt olyan parti, amiben szándékosan remizett, látszólagos szarvashibákat vétett, teljesen összezavarta ellenfelét, miközben menetelt a cél felé. Harcmodora teljesen más volt, mint az előző összecsapáson, jelentsük ki: fejlettebb volt technikája, mint a másiké, éppen a vadonatúj elemek miatt…