Bella Black

Vérbeli Nyomozók

III.

Családi ügyek

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Bella Black

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-17-0

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2021

Ⅰ. Fejezet

Eszter várandósága eddig közel sem volt könnyű, szédülés és gyengeség kínozta, ami az egyik reggelen nagy riadalmat okozott, amikor rosszul lett a közös zuhanyzás során, Viktor azonnal értesítette a nőgyógyászt. A hívás után pár perccel, megérkezett, Andi és Csaba. Viktor a hálóba vezette őket, ahol Andi Eszter mellé ült.

– Eszter, hallasz? – kezdte meg a vizsgálatot a nőgyógyász, Andi.

– Igen – válaszolt halkan, mialatt fehérneműben feküdt az oldalán az ágyban.

– Mit érzel?

– Szédülök és hányingerem van.

– Megmérem a vérnyomásod. 90/80 ez tényleg alacsony. Mit csinált, amikor megszédült? – fordult Viktorhoz, aki éppen a nadrágját vette fel.

– Tusoltunk.

– Együtt?

– Igen.

– Meddig jutottatok? – kérdezte Andi. – Tudnom kell, hogy az együttlét előtt, után vagy közben lett rosszul.

– Előtte, csak ölbe vettem és csókolóztunk. Hajnalban viszont utána szédült meg, amikor felállt az ágyról, de az hamar elmúlt.

– Nem hiszem, hogy ez lenne a gond – jelentette ki Andi. – Eszter! Milyen volt a vizeleted?

– Tiszta.

– Próbálj meg felállni – kérte Andi.

Eszter felült az ágyon, de a gyomra kavargott. Lassan felállt, Andi mellé lépett, és átkarolta. Viktor pedig a másik oldalról tartotta.

– Menjünk pár lépést. Csak lassan – mondta Andi.

– Viktor, a gyomrom – súgta Eszter, mire Viktor felvette és a fürdőbe vitte.

Közben Andi és Csaba megvitatták az állapotát.

– Be kell jönnie a kórházba! Járni sem bír! – jelentette ki Csaba.

– Tudom, bízik bennem! A gyógyszert is ott tudjuk beállítani. Siessünk, mielőtt nagyobb baj lenne! – értett egyet Andi.

Viktor visszahozta Esztert, az ágyra tette, aki sápadt volt és gyenge, de ő is érezte, hogy baj van.

– Öltözz fel Eszter! Be kell jönnöd a kórházba!

– Jó – Viktor segített neki felöltözni.

Közben az őrsön, a Kapitány Esztert kereste. Robi és Viki mosolyogtak.

– Tudják, hogy hol van Eszter?

– Uram, voltunk reggel náluk, de Viktor elküldött minket – kezdte Viki.

– Szerintem ünnepelnek! – nevetett Robi.

– Már 9 óra, Eszter nem szokott késni. Ha megtudnak valamit, kérem, jelezzék!

A vizsgálatok után a kórházban semmilyen eltérést sem tapasztaltak, így két megoldást ajánlottak neki. Az egyik, hogy kap gyógyszert az alacsony vérnyomására, amit körülbelül a harmadik trimeszterig kell szednie. Vagy szed vitaminokat, amik segíthetnek abban, hogy kevésbé szédüljön.

– Eszter, szerintem itt a stressz is közrejátszott! A tested még nem dolgozta fel az elmúlt napok traumáit – jegyezte meg Andi.

– Nem kérek gyógyszert! Megpróbálom a vitamint, és nem teszek hirtelen mozdulatokat!

– Rendben. Amíg csöpög az infúzió, megírom a zárójelentést. De minden este fuss 20 percet, amíg nem okoz fájdalmat. Ez is segíteni fog. Jobb a színed.

– Sokkal jobban érzem magam.

– Ennek nagyon örülünk – mondta Csaba.

– Sejtettem már legutóbb is, hogy Andi a felesége, de most már biztos! Gratulálok! – mosolygott Eszter erőtlenül, de őszintén.

– Igen – mosolygott Csaba. – A maga kapcsán találkoztunk először.

– Én már 6 éve vagyok az orvosod, de amikor meséltél egy jóképű és kedves orvosról, meg kellett ismernem!

– És lassan 4 éve vagyunk együtt – dicsekedett Csaba. – Ezért is megérdemli a különleges bánásmódot! – Eszterre kacsintott. – Itt van egy olyan terhes vitamin, ami vasat is tartalmaz, ez jó lesz szédülésre. De csak napi egyet vegyen be.

– Értem. Ma még nem mennék be dolgozni, ha lehet.

– Én is így gondoltam. Holnap reggel mehetsz nyugodtan! – értett egyet Andi.

Magukra hagyták őket.

– Nagyon szeretlek! – mondta Viktor, átölelte és megpuszilta Eszter homlokát. – Nagyon megijedtem – vallotta be.

– Én is szeretlek! – bújt a karjaiba. – Nem tudnám elviselni, ha valami baja esne.

Andi behozta a zárójelentést, megnyugtatta Esztert. A lelkére kötötte, hogy pihenjen sokat. Eszter mindenképpen beszélni akart a kapitánnyal. 11 óra után értek az őrsre.

– Jó napot, Főnök! – nevetett Robi. – Hosszúra nyúlt az éjszaka?

– Sziasztok! Te miről beszélsz? – kérdezett vissza Eszter, mert fogalma sem volt róla, hogy miről beszél.

– Reggel Viktor elküldött minket, tudtuk, hogy kettesben akartok maradni. Nem akartunk megzavarni semmit – magyarázta meg Robi, és Viki is mosolygott.

– Na és milyen volt? – kérdezte Viki vigyorogva. – Még sosem késtél ennyit.

– Egyszerűen fantasztikus! – vágta rá Eszter, mert megértette végre, hogy mire gondol Robi és Viki. – Keresett a Kapitány?

– Igen, de mondtuk neki, hogy biztos ünnepeltek! Amíg ti szórakoztatok, mi megszereztük 3 nő vallomását. Már csak 9 maradt.

– Még valami ehhez hasonló okosságot nem mondtatok véletlenül a Kapitánynak? – csattant fel Eszter, és próbált lassan mozogni, de annyira mérges volt, hogy legszívesebben futott volna.

– Mi baja van Eszternek? Csak vicceltem! – magyarázkodott Robi.

– Lehet, hogy a kórházban töltött délelőtt miatt lett ilyen. De csak lehet! – felelt gúnyosan Viktor.

Robi arcára fagyott a mosoly, Viki is megdöbbent. Viktor nem várta meg a kérdéseket, Eszter után indult. A Kapitány irodája üres volt, ezért Eszternek várnia kellett, de addig volt ideje megnyugodni.

– Jó napot, Uram!

– Jó napot, Eszter! Aggódtam magáért! Mi történt?

– Kórházban voltam. Elnézést, hogy nem jeleztem, de…

– Semmi baj! Ha rosszul van, logikus, hogy nem a telefonálás az első dolga. Köszönöm, hogy bejött szólni. Akkor ma még nem dolgozik – szakította félbe a Kapitány.

– Nem, hoztam az orvosi papírt is – adta át a zárójelentést. – De Viktor bent marad, még 9 nőt ki kell hallgatni.

– Nem, Viktor hazamegy magával. Itt az áll, hogy annyira szédült, hogy nem volt képes felállni sem! Hogy gondolja, hogy hazaengedem egyedül? Az ügy várhat holnapig. Róbert is dolgozzon egy kicsit.

– Köszönöm!

– Találtak megoldást?

– Úgy döntöttem, hogy vitaminnal próbálkozok, nem szeretnék gyógyszert szedni, csak ha nincs más megoldás.

– Rendben! Bízzunk benne, hogy megoldódik. Menjenek haza!

Viktor kopogott.

– Jó napot, Uram! Elnézést kérek, az én hibám, hogy nem szóltam ide.

– Jó napot! Semmi baj. Vigyázzon rájuk!

Lolo sem maradt ki a kérdezősködésből, gyorsan elmondták, megvárták az ebédet, utána hazamentek. Eszter lefeküdt aludni, és este ébredt csak fel. Viktor pedig Kristóf szobáját folytatta.

– Vacsi? – érdeklődött Viktor.

– Szerintem jobban járok, ha futás után eszek – felelte Eszter.

– Rendben.

Futás után még ütött párat.

– Veled megyek – mondta Viktor, mikor Eszter tusolni készült.

– Viktor, most egyedül mennék inkább.

– Nem arra gondoltam! Csak veled megyek, ha szédülnél – Eszter rábólintott.

Együtt tusoltak, de Viktor meg sem csókolta. Vacsora után Eszter a kanapéra ült, Viktor követte.

– Viktor, beszélhetünk?

– Persze.

– Sajnálom a reggeli tusolást! Azt hittem, hogy elmúlik, de csak rosszabb lett.

– Nézz rám! – szólt gyengéden, az arcát maga felé fordította. – Ha bármi gondod van, rosszul érzed magad, kényelmetlen valami azonnal szólj! Ne várd ki, hogy magától elmúlik-e. Mondtam már neked, hogy úgy én sem élvezem! Másrészt meg semmi baj, nem a te hibád! Sőt nem is volt hiba, máskor is elő fog még ilyen fordulni.

– De olyan rossz érzésem van emiatt.

– Nekem meg amiatt, hogy nem szóltál rögtön! Ennyire nem bízol bennem? Vagy azt hiszed, hogy nekem csak az számít? Ilyen felszínesnek látsz engem? Máskor abban a percben szólj, ha érzed, hogy baj van. Megígéred? – nem volt mérges, csak szomorú és csalódott.

– Igen. Sajnálom! – pityergett.

Fel akart állni, de Viktor visszahúzta.

– Szeretlek! Nem akarom, hogy bajod essen! Tudnom kell róla, ha valami gond van! – Eszter hozzábújt szorosan.

Reggel a kapitányságon Eszter a védőnős ügyet akarta rendbe szedni, de közben jött egy másik hívás.

– Kaptunk még egy ügyet! Éjszaka elloptak egy autót! – szólt Eszter.

– Ez mitől a mi ügyünk? – kérdezte Viktor.

– Attól, hogy a nőt arra kényszerítették, hogy legyen együtt a férjével, akivel az autóban utazott.

– Így már világos!

– Robi, te folytasd a nők vallomásának a felvételét! Szólj, ha az összes megvan!

– Igenis.

– Viki, te tudj meg róluk mindent. Fenyi János és Erdei Zsuzsa az áldozatok.

– Igenis.

– Mi beszélünk velük.

Az áldozatok egy forgalmas utcában éltek, percenként jöttek mentek az autók. Egy családi ház előtt álltak meg, aminek alacsony deszka kerítése volt. Július végére érkezett meg az igazi nyár, fülledt és párás volt a levegő. A háznál kicsit körbenéztek, nem látnak-e valahol valami szokatlant. Az esetek többségében valamilyen kukkoló lehet a tettes. Becsengettek, és miután bemutatkoztak, a nappaliba indultak beszélgetni, ami nagyon világos és nyitott volt. Az asztalon vágott rózsa illatozott, egymással szemben ültek le két kanapéra.

– Meséljék el kérem, az egész tegnap estéjüket! – kérte Eszter.

– Munka után hazajöttünk – kezdte Zsuzsa. – Átöltöztünk, és vacsorázni indultunk. Hazafelé az úton láttunk egy kisgyereket, aki nekünk integetett. Megálltunk, kiszálltunk és a kisfiú azt mondta, hogy balesetük volt. Követtük, ahol két férfi volt.

– Folytassa, kérem.

– Azt mondták, ha azt csináljuk, amit mondanak, akkor nem bántanak minket. – vette át a szót János. – Azt kérték, hogy ott előttük legyünk együtt! A gyereket elvitte az egyik férfi, fegyvert fogtak ránk. Megtettük! A férfi elment, mire felöltöztünk, az autó is eltűnt.

– Nem mondott semmi mást? – kérdezte Viktor.

– De igen. Azt, hogy ezt kettesben kell csinálnunk, nem az étteremben, ahol gyerekek is vannak – ismerte el Zsuzsa, miközben vörösre váltott az arca. – És reméli, hogy ez jó lecke volt.

– Mit csináltak az étteremben? – kíváncsiskodott Eszter.

– Csókolóztunk, nevettünk és beszélgettünk – felelte Zsuzsa.

– Csak ennyi? – kérdezte Eszter, mert érezte, hogy ennél sokkal többről van szó.

– Nem – pirult el Zsuzsa. – Az asztal alatt egyszer megsimogattam. De csak ennyi volt.

– Értem. Nem emlékeznek arra a kisfiúra az étteremből? Az autót már keresik. Tudnak személyleírást adni róluk?

– Nem emlékszünk rá, később pedig nagyon sötét volt.

– Köszönjük szépen! Szólunk, ha van valami nyom.

A kapitányságra menet megálltak enni.

– Bevetted a vitamint? – aggodalmaskodott Viktor.

– Persze, még a kávé előtt. Én csak egy pogácsát kérek – válaszolt Eszter.

– Akkor két pogácsa lesz. Köszönjük!

Eszter vezetés közben etette Viktort, miközben ő is evett. Lolóhoz mentek kávézni és rágyújtottak. Eszter megcsókolta Viktort.

– Szeretlek! – mondta a férfi és visszacsókolt.

– Szeretlek! Menjünk!

Robi éppen egy nővel beszélt, és vallomást gépelt. Viki nem volt az irodában.

– Kimegyek a mosdóba. Mindjárt itt vagyok – súgta Eszter.

A mosdóban meghallotta Vikit, bekopogott.

– Jól vagy?

– Persze, csak valami gyomorrontás – felelte Viki, kijött a fülkéből, és a csaphoz ment.

– Fáj valahol?

– Itt – a jobb oldalon az alhasára mutatott.

Eszter felhúzta a pólóját a hasán. Megnyomta, majd körbetapogatta.

– Mióta hánysz?

– Kb. 1 órája.

– Terhes vagy?

– Nem, az én ciklusom atom biztos – Eszter elővette a telefont és a mentőket hívta.

Elmondta a tüneteket. Hányás, jobb oldali alhasi fájdalom, kemény has, valószínűleg láz is. Megemlítette, hogy lehet a vakbél perforált. Majd felhívta Viktort.

– Gyere a női mosdóba! – majd letette.

Viktor rohant, a legrosszabbra gondolva.

– Eszter! – kiabált be Viktor, és besietett.

– Itt vagyunk. Vikinek szerintem vakbél gyulladása van. Le kell menned a mentők elé. Siess!

– Oké.

Pár percen belül már a mentősök vizsgálták Vikit. Az ő véleményük is az volt, hogy vakbélgyulladás. Ágyra tették, és kitolták. Robi akkor vette észre, hogy baj van, amikor látta Vikit a hord ágyon.

– Menj vele! Indulj már! – szólt neki Eszter. – Majd én folytatom. Hívj!

Robi helyére ült, de látta, hogy csak az aláírás hiányzik. A lap tetején a 12-es szám szerepelt. Megvolt az összes vallomás.

– Viktor! Nézd meg kérlek Viki gépén, meddig jutott a kereséssel!

Viktor elé lépett és átölelte, megpuszilta a homlokát.

– Azt gondoltam, hogy bajotok esett! Persze ez sem jobb!

– Értelek. De most dolgozzunk! Semmi bajunk!

– Igenis! – mosolygott Viktor.

Eszter összerakta a védőnő ellen bizonyítékokat, a vallomásokat, a sajátját is mellé téve.

– Beszélek a Kapitánnyal – felpattant a székből, de visszaült.

– Eszter?

– Elfelejtettem, hogy lajhárt kell játszanom. Sajnálom! De már jobb! – lassan felállt, hátat fordított a kollégáknak és csókot küldött Viktornak.

– Csak óvatosan!

A Kapitány éppen nem volt elérhető, ezért Eszter odakint leült. Legalább 30 percet várt, közben elbóbiskolt.

– Eszter! – fogta meg a vállát a Kapitány.

– Elnézést, Uram!

– Ne kérjen folyton bocsánatot! Mondtam, hogy ha fáradt nyugodtan pihenjen. Jöjjön, beszéljünk. Lassan.

– Sosem fogom megszokni ezt a nyugdíjas tempót! – nevetett magán Eszter.

– Mert maga az egész életét lefutja, ahelyett, hogy élné! – felelte a Kapitány, de nem bántó módon. – Miről szeretne beszélni?

– Vikinek vakbélgyulladása van, Robit vele küldtem.

– Akkor most ketten maradtak. Bírni fogja?

– Ha nem, akkor kérek segítséget!

– Gyógyulást kívánok Viktóriának!

– Átadom! Ez a ma reggeli ügy elég szokatlan! Mintha egy büntetés lett volna!

– Igen, olvastam a feljelentést. De magának menni fog! Ne feledje, 4 órakor vége a munkának! Tartsanak ebédszünetet is!

– Igenis!

Viktor befejezte a keresést, csak Esztert várta, hogy beszámolhasson az eredményekről, amiket kiderített.

– Fenyi János, 33 éves menedzser egy étteremben. Erdei Zsuzsa, 29 éves és jogi tanácsadóként dolgozik. Nincs gyerekük, 5 éve házasok, van megtakarításuk, de semmi szokatlan pénzmozgás nincs a számlájukon. Ennyit találtam.

– Hát ez nem sok. Hol kezdjük el? Az autót körözik, de vagy leveszik a rendszámot, vagy otthagyják valahol. Esetleg felgyújtják.

– Könnyebb, mint kitakarítani – jegyezte meg Viktor.

– Reménykedjünk, hogy nem ilyen alaposak!

Ebéd után folytatták a munkát. Eszter felhívta az éttermet, és elkérte a biztonsági kamera felvételeit. De csak egy kamera van, és az is elég rossz szögben veszi a bejáratot. Az áldozatok tegnap este 8-kor vacsoráztak, ezért 7-től nézték a felvételt egészen este 10 óráig, ugyanis ekkor történt az eset. Nagyon szemcsés volt a kép, miután megnézték a technikusokhoz küldte, hogy tisztítsák meg amennyire tudják. A Kapitány komolyan vette a 4 órát, mert 5 perccel korábban már Eszter mellett állt, és hazaküldte.

– Viktor! Robi még nem hívott.

– Az előbb szólt ide, amikor kimentél. Megműtötték.

– Akkor vigyünk be neki ruhát. Van kulcsom.

A lakásukban összeszedett mindent, amire Vikinek szüksége lehet. Egy utazóba pakolt, tett mellé Robinak is ruhát. A kórházban Viki még aludt, Robi pedig mellette volt.

– Hogy van? – kérdezte Eszter, de Robi hirtelen megölelte.

– Megmentetted az életét! Az orvos szerint 10 perccel később ér be, akkor nem tudja megmenteni.

– Ez a mentősök érdeme!

– Nem, te leírtad az összes tünetet, így ők rögtön azt ellenőrizték. Nem vizsgálták, csak ezt. Köszönöm Eszter! Honnan tudtad?

– Csak jöjjön rendbe, Diának 12 éves korában vették ki a vakbelét, ott voltam vele végig, innen tudtam a tüneteket. Hoztam nektek ruhát. Menj, egyél, én addig itt maradok! – leült Viki ágya mellé.

– Köszönöm, és sajnálom Eszter – kisétált a kórteremből.

– Sokáig akarsz még aludni? Nagyon gyorsan meg kell gyógyulnod! A Kapitány is ezt üzeni! Rég tartottunk csajos estét, amit be kell pótolni, úgyhogy sietned kell! – megfogta a kezét. – Nem lesz gond! Ne aggódj! A mi barátságunk mindent kibír! Robi teljesen kiborult, aggódik érted! Nagyon szeret téged, lehet ajándékba ad neked egy babát!

– Most biztos, hogy nem! Majd később! – mosolygott Viki.

– Hogy vagy?

– Mint akin átment egy úthenger!

– Majd elmúlik! Lesz még rosszabb is! Kitartás! Megyek, szólok a nővérnek, hogy felkeltél.

Az orvos megvizsgálta. Robi is ott volt már.

– Jobbulást kívánok! – mondta Viktor.

– Szóljatok, ha kell valami. De mi most megyünk, mert nagyon fáradt vagyok. Robi maradj bent Vikivel. Vigyázz rá! Sziasztok!

Tényleg nagyon fáradtnak érezte magát, hazamentek Viktorral, és lefeküdt. Viktor elment vacsiért, Eszter egy órát aludt, utána futott.

– Tusolunk? – mosolygott Viktorra.

– Inkább fürödjünk – tért ki Viktor.

– Nem, megyek gyorsan letusolok.

Eszter a fürdőből a hálóba ment. Viktor pedig a fürdőbe. Eszter nem aludt, csak feküdt és gondolkozott. Ha az autót hátrahagyják, semmilyen nyomuk sem marad. Lehet, hogy a tettes után kellene nyomozni, a profilja alapján megkeresni.

– Ébren vagy? – kérdezett Viktor halkan.

– Igen.

– Ne értsd, félre kérlek!

– Nem. Attól félsz, hogy elájulok, és nem tudsz elkapni?

– Igen. Tudom, önző dolog, de nem akarok kockáztatni.

– Pedig még fogytam is. Nem lehetek olyan nehéz – viccelt Eszter, és felült az ágyban. – Nem önző dolog, hogy aggódsz értünk! Lehet, csak gyenge vagy! Többet kell edzened!

– Tényleg, lehet, hogy igazad van. Van esetleg valami jó ötleted?

– Akad egy, de az nagyon megerőltető lesz, remélem nem zavar, hogy ilyenkor egymáshoz kell simulni.

– Majd megküzdök vele. Mit tegyek?

– Gyere ide mellém.

– Vagy inkább te gyere mellém, kérlek – sokáig húzták egymást, csókolták és cirógatták.

Már nem volt rajtuk semmi, amikor Viktor ölbe vette, Eszter a nyakára kulcsolta a kezét, hátát a falnak támasztotta, majd csókolta, ahol érte. Végül egybe olvadtak, egy közös ütemre mozogva. Majd a tetőpontnál Eszter Viktor nyakába fúrta az arcát, és szorosan ölelte a hátát. Viktor pedig Eszter combját tartotta, a másik kezével pedig a falnak támaszkodott közvetlenül Eszter karja alatt és próbált minél több lüktetést érezni. Sokáig maradtak így, később pedig Viktor leült vele az ágy sarkára, mintha sosem akarnának szétválni. Hátradőlt, Eszter pedig rá. Reggel korán ébredtek, de még mindig ugyanabban a helyzetben.

– Szia! Hogy aludtál? – kérdezte Viktor és megcsókolta.

– Szia! Nagyon jól! Te?

– Fel kéne kelünk, mielőtt a szokásos reggeli nyújtózás el nem kezdődik. Azt nem tudom befolyásolni – Eszter mosolygott, és kihasználta ezt az alkalmat, felült, és ütemesen mozogni kezdett. – Ez is egy megoldás!

A kapitányságon Eszter a fehér táblára rögzítette az adatokat, az áldozatok nevét, az autó típusát és rendszámát. Ennyit tudtak jelenleg az ügyről, mivel csak ketten voltak, még keményebben kellett dolgozniuk.

– Szerinted mi lehet az indítéka? – vetette fel Eszter.

– Talán egy kukkoló? Látta, hogy milyen jó érzik magukat az étteremben. Így őket választotta – találgatott Viktor, miközben Esztert figyelte.

– De akkor miért mondta nekik, hogy ezt otthon kell a négy fal között elintézni?

– Jogos. Szerinted?

– Valami más lehet a háttérben.

– Ötlet?

– Lehet, hogy gyermekkorában zaklatták, vagy egy önkéntes erkölcsrendész.

– Biztosan nem egyszeri eset volt. Hamar rá fog kapni, minden adandó alkalmat ki fog használni.

– Attól tartok, hogy egyre durvább lesz. Viktor, nagyon aggódok a kisfiúért! Miért kell őt is belekeverni?

– Mert jó csalinak! Bárki megáll az éjszaka közepén is, ha egy gyerek kér segítséget. Én is megállnék!

– Remélem, hogy csak ennyi szerepe van, és nem kell végignéznie!

– Igen, én is! Az autóról még semmi hír nincs.

Délután a Kapitány Esztert hívatta, Viktor is vele ment. Az irodában volt a kerületi ügyész is.

– Eszter, van egy kis gond a védőnő ügyében. Az Ügyész úr ezért van itt – tájékoztatta a Kapitány.

– Értem, mi a probléma? – fordult Eszter az ügyészhez.

– A legtöbb eset már évekkel ezelőtt történt, a magáé a legfrissebb. Viszont arról nincs fénykép – felelte a férfi.

– De ott az orvosi jelentés, és a nő beismerte.

– Biztosra kell mennünk! Bármikor hivatkozhat arra, hogy kényszerítették, hogy tegyen vallomást.

– Van róla fénykép, aznap este készítettem – próbálkozott Eszter.

– Az sajnos nem lesz jó! Nekem kell hivatalos fényképet készíteni. Tudom, hogy ez kellemetlen magának. De mondhat rá nemet is.

– Akkor inkább nem – vágta rá azonnal Eszter.

– Rendben, akkor ennyi volt. Ezt szerettem volna megbeszélni. Akkor viszontlátásra! – az ügyész felállt, és az ajtó felé indult.

– Mikor szállítják át a börtönbe? – kérdezte Eszter.

– Nem szállítják át. Nem vállalom az ügyet. Nincs elég bizonyíték – válaszolt az ügyész.

– Ha nem engedem, hogy lefényképezzen, akkor ki kell engednünk? Nem emel vádat ellene?

– Ez nagyon zsarolásnak tűnik – jegyezte meg Viktor.

– Ha nincs meg a kellő bizonyíték, akkor csak az állam pénzét pazaroljuk olyan perekre, amik eleve lehetetlenek. Nem is beszélve a rágalmazási keresetekről!

– Uram? – a Kapitánytól várt segítséget.

– Nagyon sajnálom Eszter, de az Ügyész úr jobban ért ezekhez a dolgokhoz.

– Jó, legyen!

– Biztos benne? – kérdezett vissza a Kapitány.

– Nem tehetem meg a másik 19 nővel, hogy miattam engedjék ki. Azt mondtam nekik, hogy bűnhődni fog a tetteiért! Sokan csak ezért tettek vallomást.

– Menjenek a kihallgatóba! Eszter, utána kérem, jöjjön vissza!

– Igenis, Uram! De csak akkor, ha Viktor is bent marad.

– Nem hiszem, hogy szükség lesz rá, de ha ragaszkodik hozzá, akkor rendben – egyezett bele a kerületi ügyész.

– Ragaszkodom!

A kihallgatóban Eszter levette a pólóját és a melltartóját, míg az ügyész kint várakozott. Viktor bent volt vele, megölelte.

– Nagyon büszke vagyok rád! Erős vagy!

– Szólj neki kérlek! – a pólóját maga elé vette.

Az ügyész a kamerát vette elő, Eszter pedig leengedte a pólót, de csak a baloldalon.

– Ez így nem lesz jó. Az egész mellkasról kell a kép, hogy pontosan meghatározható legyen a sérülés helyzete – akadékoskodott az ügyész.

Eszter leengedte a pólót, így a mellkasa teljes egészében látható volt. A férfi belenézett a kamerába, majd mellette a nőre.

– Maga piszkosul gyönyörű!

Eszter elfordította a fejét, amikor ezt kimondta.

– A kép elkészítésére szorítkozzon! – szólt indulatosan Viktor.

Tudta, hogy Eszter számára így is elég megalázó a helyzet, de a férfi még megjegyzéseket is tesz.

– Csak annyit mondtam, hogy elképesztően gyönyörű! Alig látszik magán a terhesség, csak egy kis pocakja van! Hanyadik hétben jár?

– Elkészült már? – kérdezett Eszter.

– Igen, kész – felelte a férfi, ezért Eszter maga elé vette a pólóját.

– Szeretném megnézni a képeket!

– Jöjjön.

Egyik képen sem látszott az arca, ez volt számára a legfontosabb. Legalább 10 képet csinált.

– Erre mind szükség van?

– Igen.

– Akkor menjen ki, szeretnék felöltözni!

– Rendben – mondta az ügyész, majd motyogva hozzá tette. – Bár szerintem már mindent láttam.

– Hogy mondta? – kérdezett vissza Viktor.

– Már szerintem minden meg van – mondta az ügyész, és kiment.

Eszter felöltözött. Viktor mellé állt, és meg akarta ölelni.

– Most hagyj, kérlek! Megyek a Kapitányhoz! – felzaklatta az ügyész viselkedése, de nem engedhette el magát.

A Kapitány már várta. A Kapitány irodájába indult, de időt adott magának megnyugodni, hogy ne lássák a feldúltságát, ezért inkább lépcsőn ment.

– Uram? – kopogott Eszter.

– Jöjjön csak. Tiszteletre méltó, amit a nőkért tett. Minden elismerésem a magáé.

– Ez volt a dolgom.

– Történt valami?

– Nem.

– Mi a helyzet a szerda esti támadással?

– Az autót körözzük, de eddig semmi. Az áldozatok nem tudtak személyleírást adni, az étterem kamerája pedig csak a bejáratot veszi, azt is csak félig. Nem láttunk rajta semmit. A technikusoknál van, hogy élesítsék a képet.

– Helyes! Elmehet!

– Köszönöm! Uram, holnap is be kell jönnünk.

– Igen, tudom. De csak délután 4-ig. Ha nagyon szükséges tovább.

– Igenis.

Eszter az irodájába ment, egy újabb kupac jelentés feküdt az asztalán. Be akarta fejezni, hogy minden ügy zökkenőmentesen haladjon. Eközben Viktor összetalálkozott a Kapitánnyal.

– Magát keresem! Menjünk az irodába! – mondta a Kapitány, és bezárta az ajtót. – Mi történt a kihallgatóban?

– Az ügyész átlépte azt a bizonyos határt. Először is kifogásolta, hogy Eszter csak a bal oldalát akarta lefényképeztetni.

– Ebben még lehet némi logika.

– Eleget tett a kérésének. Utána pedig, miközben fényképeket készített, elkezdte mondani, hogy piszkosul gyönyörű. Ekkor már szóltam, hogy a képekre koncentráljon.

– Abbahagyta?

– Nem. Elkezdett magyarázkodni, hogy csak azt mondta, hogy gyönyörű, meg hogy alig látszik, hogy terhes, csak egy kis pocakja van.

– Sajnálom! Nagy nőcsábász hírében áll, de kivételes ügyész! Láttam, hogy valami zavarta Esztert, de azt mondta, hogy minden rendben.

– Tipikus Eszter.

Eszter az ablak felé fordult a székével, ahova a délutáni órákban besütött a nap. Július vége volt. Meleg és párás volt az idő. Nehezebben viselte a meleget mióta babát várt. Viktor bekopogott.

– Bejöhetek?

– Persze, de menjünk a kórházba Vikihez. Ma még nem is beszéltem vele.

– Oké, akkor utána jövünk vissza Lolóhoz.

– Jó.

A kórházban Robi el sem mozdult Viki mellől. Először a házukhoz mentek, később a kórházba.

– Hogy vagy? – érdeklődött Eszter.

– Nagyon fáj a hasam – válaszolta Viki. – Nem akartok inni egy kávét fiúk?

– Én nem kérek – felelt Robi.

– Akkor csak kísérj el engem – mondta Viktor.

– Köszi – suttogta Eszter. – Tessék, itt van – adta át a neszeszerét, amikor a fiúk kimentek.

– Köszönöm szépen! Nem tudom, hogy kértem volna meg rá Robit – Eszter nevetett.

– Igen, én is erre jutottam. Minden rendben?

– Igen, de még legalább egy hétig itt kell maradnom. Veletek minden rendben?

– Persze. De, ha nem haragszol, akkor mi megyünk. Egész nap tudnék aludni.

– Semmi baj. Köszönöm szépen! – a két férfi az ajtóban várt.

Eszterék elköszöntek, és vacsoráért indultak, de alig várta, hogy hazaérjen, és megszabaduljon a cipőtől és a farmertől.

– Valamivel megbántottalak? – érdeklődött Lolo, amikor megérkeztek a vendéglőbe. – Mostanában alig esztek itt.

– Dehogyis, Lolo – felelte Eszter, közben megölelte. – Csak nagyon megvisel a meleg, és a hosszú nadrág csak ront rajta. De ma itt vacsorázunk. Tomi?

– Nyáron ki se lehet robbantani a konyhából! Pont olyan, mint te voltál! Mindent tudni akar! – Viktor álla leesett, és óriásira nyitotta a szemeit.

– Eszter tud főzni? – tette fel a kérdést továbbra is döbbenten.

– De még hogy! – vágta rá Lolo büszkén.

– Ne túlozd el. Pár egyszerű ételt megfőzök, de ennyi – mondta Eszter.

– Eszter! – kiabált Tomi, amikor meglátta. – Szeretlek! – óvatosan megölelte.

– Szia, Herceg! Szeretlek!

– Szia! – Viktor nyakába ugrott. – Szeretlek!

– Szia, Kölyök! Szeretlek! Főzni tanulsz?

– Igen, olyan jól akarok főzni, mint Eszter és apa.

– Mi a legfinomabb, amit Eszter főz?

– Minden! Hogy van Kristóf?

– Nagyon jól. Eszel velünk? – Tomi bólogatott.

Vacsora után hazaindultak. Otthon Eszter rögtön lecserélte a nadrágját rövidre. Majd futás és tusolás után lefeküdt aludni. Viktor egy órával később csatlakozott.

– Hány óra van? – kérdezte Eszter.

– 9. Nem akartalak felkelteni, ne haragudj! – felelte Viktor.

– Nem tudok aludni, nagyon meleg van. Sajnálom Viktor! – a férfi mellkasára hajtotta a fejét.

– Nincs semmi baj! A fickó lehetett volna kevésbé bunkó!

– Arrogáns és érzéketlen! Valamiért úgy éreztem magam, mint valami árverésen. Tetőtől talpig végigmért a szemeivel.

– Láttam, de hiába szóltam.

– Tudom! Nem téged hibáztatlak!

– Nem is fordult meg a fejemben! De legalább a nőt börtönbe zárják!

– Igen! Aludjunk! Szeretlek!

– Szeretlek! Téged is szeretlek! – Viktor megsimogatta és megpuszilta Eszter hasát. – Hozzak inni?

– Nem, úgyis ki kell mennem, majd iszok kint.

Hajnalban csengésre ébredtek, Esztert keresték telefonon. Újabb autólopás történt tegnap. A kapitányságon volt az újabb két áldozat, éppen vallomást tettek az éjszakásoknál.

– Jó reggelt, Főnök! Elnézést, amiért ilyen korán behívtuk, de ez az ügy ugyanolyan, mint amin dolgoznak. Sordi Dénes és Sordi Dénesné, leánykori nevén, Homla Kitti.

– Jó reggelt! Semmi baj. Hallgatom!

– Az áldozatok elmondása alapján tegnap este ünnepelték az első házassági évfordulójukat. Egy étteremben ettek, utána pedig hazaindultak. Egy kisfiú sírt az út szélén, megálltak. Eddig jutottunk. Gondoltam, maga is tudni akar róla.

– Jól tette! Küldje az irodámba őket, legyen szíves! Majd ott folytatjuk a vallomás felvételét!

– Igenis!

Eszter az irodában várta az áldozatokat, a fejét az asztalra hajtotta. Kinyílt az ajtó, felriadt.

– Látom, el kell még egy kávé! Máris jövök! – mosolygott Viktor, majd újra kinyitotta az ajtót. – Szeretlek!

– Szeretlek! – mosolygott Eszter is.

Megérkeztek az áldozatok.

– Jó reggelt!

– Jó reggelt! Kérem, mondják el az elejéről, hogy mi történt – kopogtattak az ajtón. – Elnézést kérek! Igen?

– Főnök, gépeljem tovább a vallomást?

– Igen, köszönöm! Szóval, kérem, mondják el mi történt tegnap este.

– Tegnap volt az első házassági évfordulónk. Ezt akartuk megünnepelni, egy étteremben vacsoráztunk. Jól szórakoztunk, hazaindultunk. De az út szélén egy kisfiú integetett és sírt – kezdte Kitti.

– Megálltam, és kiszálltunk az autóból. A kisfiú valami olyasmit hadart, hogy balesetük volt és az anyukája beszorult az autóba. Rögtön utána siettünk, de két férfi várt ránk. Az egyik kezében fegyver volt. A másik elvitte a fiút – folytatta Dénes.

– Mi történt ezután? – kérdezte Eszter, hogy fenntartsa a beszélgetés folytonosságát.

– Azt kérte tőlünk, hogy… – Kitti sírni kezdett.

– Hogy ott, előtte feküdjünk le. Nemet mondtunk, amire azt felelte, hogy ha nem velem, akkor majd vele. Nem hagyhattam, hogy megtegye – magyarázkodott Dénes.

– Így inkább engedelmeskedtek – erősítette meg Eszter. – Mondott maguknak valamit?

– Annyit, hogy most legalább megtanuljuk, hogy ezt otthon illik csinálni.

– Nem tudja, miért mondhatta?

– Az étteremben, kicsit túllőttünk a célon. Mondhatnánk úgy is, hogy közönségesek voltunk. Azt hittük, hogy a terítő miatt senki sem látja, hogy néha megsimogattuk egymást.

– Értem. És mi volt azután, miután megtették?

– Addigra már nem volt ott, és az autónk is eltűnt.

– Megadták a rendszámot?

– Igen.

– Egyiküknek se esett baja?

– Csak a méltóságunk sérült szerencsére.

– Köszönöm! Majd hívjuk Önöket, ha megtudunk valamit – az áldozatok kimentek.

– Köszönöm szépen, Gergő! Majd nyomtassa ki, és hozza át, kérem!

– Igenis!

Viktor az asztalánál várt, hogy bevigye a kávét Eszternek.

– Tessék a kávé!

– Köszönöm! Menjünk ki a táblához! – Eszter felírta az új áldozatok nevét, az autójuk típusát és rendszámát. – Mit szólnál, ha étterembe mennénk?

– Ahol tegnap voltak az áldozatok? – Viktor tudta, hogy mire gondolt.

– Igen.

Az étterem az egyik leghíresebb volt a városban, hetekkel előre le volt foglalva minden asztal, a tulajdonosával beszéltek, aki nem igazán volt elragadtatva a negatív hírveréstől.

– Nincs biztonsági kameránk. Sosem volt bajunk, ez egy jó környék – mentegetőzött a tulajdonos.

– Nem emlékszik két férfira és egy kisfiúra? – kérdezte Eszter.

– Sajnos nem, annyi ember fordul meg itt minden este, nem lehet megjegyezni őket.

– A párra emlékszik? – megmutatta a fényképet az áldozatokról.

– Rájuk igen. Nagyon hangosak voltak, többször mentem oda szólni, hogy halkabban folytassák.

– Nem történt valami szokatlan? – kérdezett közbe Viktor.

– Azt leszámítva, hogy majdnem egymásra másztak? Semmi.

– Ennyire feltűnő volt? – folytatta Eszter a kérdezést.

– Ide leginkább enni járnak az emberek, előfordul egy-egy csók, de amit ők műveltek, az kirítt a tömegből. Hangosan vihorásztak, csókolóztak és az asztal alá nyúlkáltak.

– Nem panaszkodtak a vendégek?

– Nem, igazából nem. Látták, hogy szólok nekik nem is egyszer. Mást nem tudtam volna csinálni.

– Értem, köszönjük!

A kapitányság előtt parkolt le Viktor, Eszter nagyon éhes volt. Reggel nem volt étvágya, amikor Viktor reggelizett Lolónál. Most viszont alig várta, hogy visszaérjenek.

– Viktor, menjünk be enni. Nagyon éhes vagyok.

– Eszter, egy étteremben voltunk. Miért nem ettél ott? – mosolygott.

– Eszembe se jutott. Útközben lettem éhes. Most csak a két véglet van, vagy rá sem bírok nézni az ételre, vagy farkas éhes vagyok.

– Ne kínozd anyát Kristóf! – beszélt Eszter hasához. – Gyere, üljünk le!

– Mit kérsz? – kérdezte Lolo.

– Van rakott karfiol?

– Igen. De biztos azt kérsz reggelire?

– Már 10 óra van. Igen, azt kérek.

– Viktor?

– Egy kávét. Köszönöm.

Étkezés után az irodában újra nekiláttak a munkának. Eszter a feleség, Viktor pedig a férj után nyomozott. Majd információt cseréltek.

– Sordi Dénesné, leánykori nevén, Homla Kitti. 26 éves, műköröm építőként dolgozik. 3 évig jártak, utána házasodtak össze. Nincs gyerekük. A lakást csak bérlik.

– Sordi Dénes 31 éves, építész. Ez a második házassága, de szerintem ennek most nincs jelentősége. A bankszámla az ő nevén van. Elég sok pénzük van, de ez a kettőjük munkájából származik.

– Nem tudom, hogy fogjuk megtalálni őket!

– Megoldjuk!

A nap további részében az ügyet próbálták megérteni, biztosak voltak benne, hogy az elkövetők saját maguk számára elfogadható magyarázatot találtak arra, amit csinálnak. Ha erre rájönnek, sokkal könnyebben találják meg őket. Délután indultak volna Vikihez, amikor az egyik járőr szaladt Eszterhez.

– Főnök! Megvan az autó. A Ford, az első áldozatoké.

– Hol találták meg?

– A város szélén, egy kis mellékúton. Egyben van, nem tették tönkre.

– Küldök egy nyomrögzítő egységet, és mi is megyünk. Köszönöm! Szép munka volt!

Majdnem egy óra volt az út a délutáni forgalomban. Az autó tényleg sértetlen volt, sőt a lerakódott por mennyiségéből arra következtetek, hogy szerda este, de legkésőbb csütörtök óta itt van.

– Vigyék be! Keressenek ujjlenyomatokat! – adta ki a parancsot Eszter, és Vikihez indultak.

A kórházban Eszter bekopogott a kórterem ajtaján, és benyitott.

– Robi? – lepődött meg Viktor, eddig mindig itt találták.

– Elment hozzátok – felelte Viki.

– Baj van?

– Nem, csak eszébe jutott valami a mostani üggyel kapcsolatban.

– Hogy vagy? – szólt közbe Eszter.

– Jól, csak unatkozom. Azt hittem, hogy ma nem jöttök be, ezért ment Robi hozzátok.

– Megtalálták az első autót. Már vizsgálják.

– Menjetek. Pihenj Eszter. Nagyon nyúzott vagy.

– Köszönöm szépen! Te is hasonlóan szép vagy – nevettek.

– Hát, itt vagytok! – szólalt meg Robi. – Eszter, szerintem valami gyerekkori trauma lehet a kiváltó ok. Nem az érdekli, amit csinálnak, az számára a büntetés. Esetleg kiskorában zaklatták.

– Mi is valami hasonlóra lyukadtunk ki. Holnap utána nézek! Te meg gyógyulj gyorsan! Nagyon hiányzol!

Otthon Eszter lefutotta a 20 percet, 10 percet bokszolt Viktorral, amikor csörgött a telefonja.

– Igen?

– Szia, Andi vagyok!

– Szia!

– Megzavartam valamit?

– Nem, most fejeztem be az edzést. Valami gond van?

– Nem, csak érdekelt, hogy hogy vagy? Szédülsz még, vannak egyéb panaszaid? – kérdezte Andi, Eszter pedig örült, hogy az orvosa ennyire lelkiismeretes, mellesleg a barátnője is.

– Csak nagyon ritkán, amikor elfelejtem, hogy lajhár módban vagyok – felelte mosolyogva Eszter.

– Ennek örülök. Találtál magadnak új védőnőt? – a korábbi jókedve eltűnt Andi téma váltásának köszönhetően.

– Nem is kerestem – vallotta be.

– Az unokanővérem védőnő, igaz, hogy nem hozzá tartozol, de szívesen vállal téged. A következő kontrollra elhívom, ha nem gond.

– Nem, persze.

– A másik. Nálam van a terhességi kiskönyved. Csináltam egy újat, és van hozzá egy kis meglepetés is.

– Köszönjük szépen!

– Pihenj sokat! Igyál bőven. Vigyázz magatokra! Szia!

– Köszönöm, hogy gondoltál ránk! Szia! – letette a telefont, Viktor mellé lépett, és átölelte.

– Munka?

– Andi volt, érdeklődött, hogy vagyok. Meg ajánlott egy új védőnőt, aki az unokanővére. Bemutatja a következő kontrollon.

– Kedves tőle!

– Igen – megölelte és megcsókolta. – Nagyon fáradt vagyok.

– Menj, gyorsan tusolj le, utána pedig aludj.

– Akkor ne is vacsorázzak? – mosolygott Viktorra.

– Csak egy dolgot tehetünk – jelentette ki komolyan Viktor.

– Mit?

– Segítek letusolni, utána pedig eszünk és alszunk.

– Elég erős vagy már? – cukkolta Eszter, Viktor válasz helyett ölbe vette és a fürdőbe vitte.

Reggel megint a telefonra keltek, de most Dia volt.

– Szia, Dia!

– Szia, Eszter! Felkeltettelek?

– Igen, de nem baj. Mennünk kell dolgozni nemsokára.

– De ma vasárnap van. Egy ügy közepén vagytok?

– Igen. De azt mond, hogy miért hívtál. Biztos nem azért, hogy elmond, ma vasárnap van.

– Hogy vagytok?

– Jól, köszönjük. Te?

– Én is. A keresztfiam is jól van?

– Igen. Szóval?

– Szóval?

– Mit szeretnél szülinapodra?

– Hát most arra gondoltam, hogy nem kérek semmit. Az ajándékom útban van. Csak vigyáznod kell rá! – Eszter elérzékenyült. – Nem mondasz semmit? Eszter?

– Szeretlek! Te vagy a világ legjobb kishúga! – most valóban így is érezte. – Várj egy percet! – Viktorhoz fordult. – Viktor, kérlek, hozd ide a laptopot.

– Tessék – a saját ölébe tette a gépet, amikor visszaült Eszter mellé. – Mit csináljak?

– Elküldöd neki a videót Kristófról?

– Azonnal – válaszolt Viktor.

– Itt vagyok – szólt Eszter újra a telefonba. – Hogy megy a suli?

– Eddig minden ötös.

– Büszke vagyok rád! Nagyon! – Viktor a füléhez hajolt és bele súgta, hogy készen van. – Nézd meg az emailjeidet!

– Egy perc! – mondta Dia.

– Köszönöm Viktor! – megcsókolta. – Szeretlek!

– Szeretlek! – felelte Viktor, majd csak a sikítást és az ujjongást hallották.

Amikor egy kicsit halkabb lett, Eszter beleszólt a telefonba.

– A jobb fülemre süket lettem – nevetett.

– Annyira cuki! És tényleg látszik, hogy fiú! Imádom! Látod, már most kaptam tőled ajándékot! Szeretlek!

– Ne sírj!

– Örömömben sírok. Mennem kell órára.

– Mikor jössz? Nem sok a nyári iskola?

– 29-én reggel, tudod, hogy szeretek tanulni. Üdvözlöm Viktort! Szeretlek! Szia!

– Szeretlek! Szia! – Viktorhoz bújt és megölelte.

– Mikor lesz a szülinapja?

– Most 30-án. De még nem volt időm kitalálni, hogy milyen ajándékot adjak neki.

A kapitányságon reggel kezdték el az autó átvizsgálását. Eszter egy új nyomot keresett.

– Először is, miért pont két férfi és egy gyerek? – gondolkozott hangosan. – Hacsak nem a kisfiú is egy áldozat. De nagyon remélem, hogy nem!

– Testvérek? – vetette fel Viktor.

– Igen, elképzelhető. Ez megmagyarázza, hogy miért van két férfi mellette. Viszont akkor, biztosan történt valami a gyerekkorukban, ami ezt kiváltotta.

– Talán a szüleik voltak ízléstelenek.

– Ha ilyen környezetben nőttek fel, akkor vagy hozzá szoknak vagy undorodnak ettől a viselkedési formától.

– Ha tényleg ez a helyzet, akkor lehet, hogy nyoma van a gyámügyön. Eszter, lehet, hogy bántalmazták is őket, ezért lépnek fel ennyire elutasítóan.

– Akkor irány a gyámügy!

Nagyon meleg nap volt, amit igencsak nehezen viselt Eszter. Hiába ivott több vizet, akkor is megterhelő volt számára. A légkondicionált autóból kiszállva hirtelen csapta meg a forró nyári levegő.

– Viktor, álljunk meg egy kicsit.

– Valami baj van?

– Csak ez a meleg.

– Visszakísérlek az autóhoz, bemegyek egyedül.

– Nem, mehetünk! Csak vegyünk bent vizet.

A gyámügy vezetőjét keresték meg. Eszter már hírből ismerte, ezért tudta, hogy neki is be kell jönnie.

– Nem adhatok ki semmilyen információt! Főleg, hogy maguk csak nyomozók! Ezek után bárki jöhetne, és kérhetne gyerekekről adatokat. Nekem ez a feladatom, hogy elbíráljam, kinek adjunk ki információkat! – felelt a hivatal vezetője.

– Szükségünk lenne a lehetséges fiúk nevére! – kérte Viktor.

– Van terhelő bizonyítékuk? Vagy teljesen biztosak benne, hogy ez a helyzet? Vagy mindez csak feltevés?

– Ez egy lehetséges irány a nyomozásban, természetesen nem élnénk vissza a fiúk adataival! De lehet, hogy elfelejtettem bemutatkozni rendesen. A bűnügyi osztály vezetője vagyok!

– Elkérhetném az igazolványát?

– Tessék!

– Nagyon nem örülök ennek! Ezeknek a gyermekeknek is vannak jogai! Nem tehetjük ki őket veszélynek! Attól, mert egy gyermek gondozásba kerül, még nem lesz bűnöző!

– Nem is ezt állítottuk! Kérem, segítsen, hogy megtaláljuk őket! Hogyan tudnánk gyorsan kiszűrni azokat a fiúkat, akik megfelelnek a kritériumoknak?

– Ez már a maguk dolga! Itt vannak az akták! – egy szobába vezette a nyomozókat, ahol az évtizedek alatt összegyűlt jelentések sorakoztak. – Parancsoljanak!

– Esetleg meg tudná mutatni, hogy hol keressük az elmúlt 5 év anyagát?

– Természetesen! Itt! – mutatott körbe a szobában.

– Köszönjük szépen! – kezdte Eszter. – Remélem, tudja, hogy a nyomozás akadályoztatása bűncselekmény!

– Ez az oldal, itt vannak a legfrissebb ügyek!

– Köszönjük!

Órákon keresztül keresték a lehetséges elkövetőket, de rengeteg akta volt és az sem biztos, hogy itt van. Lehet, hogy nem is volt eljárás.

– Nagyon sápadt vagy! Menjünk ki egy kicsit a friss levegőre! – mondta Viktor aggódva.

– Sosem találjuk meg! Legalább 1000 eset van. Ha egész héten itt ülünk, akkor sem sikerül. Kérek engedélyt a Kapitánytól, hogy átvihessük az őrsre – mondta Eszter.

Délután volt mire visszaértek az őrsre, felhordták a dobozokat. Megkérte a szabad egységeket, hogy segítsenek a keresésben.

– Mit keressünk, Főnök? – kérdezte a rangidős nyomozó.

– Olyan eseteket, ahol a szülők a gyermekek előtt éltek házas életet, vagy ilyen módon bántalmazták őket. Vagy mindkettő. Minden ilyen esetet tegyenek külön, de ezek közül is a legfontosabbak, ahol legalább három fiútestvér van. Két idősebb, és egy fiatal.

– Igenis!

– Sajnos lehet, hogy egyik sem a mi emberünk, de nem hagyhatjuk ki a számításból.

– Rendben, mi folytatjuk, maguk pedig menjenek ebédelni – mondta a rangidős nyomozó.

– Köszönjük szépen!

A liftnél találkoztak a Kapitánnyal, aki nagyon örült neki, hogy segítséget kértek. Majd a bisztró előtt Eszter átkarolta Viktor nyakát és hozzábújt, ő pedig átfogta a derekát.

– Pihenned kell! Ebéd után az irodában pihenj egy kicsit! – már két óra is elmúlt, és ma még nem is pihent, aggódott, hogy túl erőlteti magát.

– Nem akarom megvárni, amíg bedurvulnak. Menjünk együnk! – Eszter bement, Lolo pedig csodálkozott, hogy miért nem maradtak kint.

– Bent esztek?

– Igen. De én valami könnyűt, és hideget kérek – felelt Eszter.

– Nekem pedig sült hús, és valamilyen köret lesz. Köszönöm!

– Máris.

Leültek egy üres asztalhoz, a lábukat az asztal alatt összefonták.

– Tessék! Gyümölcsleves.

– Más nincs? – kérdezte Eszter.

– Ami könnyű és hideg nincs. Mire gondoltál? – tapogatózott Lolo nem sok sikerrel.

– Nem tudom. Jó lesz ez. Köszönöm!

Megebédeltek, majd visszamentek. Eszter elvett egy kupac aktát, és az irodá-ába ment. Nem sokkal később bekopogott az egyik járőr.

– Főnök! Azt hiszem találtam valamit. Nézze! – Eszter mellé állt és elé tette az aktát. – Ez két éve történt. 5,15,16 éves fiúk kerültek intézetbe, mert a szülők túlságosan szabad életet éltek. Mindegy mikor és hol voltak, ha megkívánták egymást. A gyerekek szemtanúi voltak ezeknek.

– De akkor miért nincs a két fiatalabb fiú gondozásban? – kérdezett rá Eszter.

– Az nem szerepel itt. Csak ennyi. A nevük Hajd Jenő, Pál és Norbert.

– Szép munka volt László! Megyek, rákeresek! Köszönöm! – felállt, de megszédült.

– Jól van, Főnök? – a járőr már mellette állt, és a karját fogta, lassan visszaült a székbe.

– Csak túl gyorsan álltam fel! Semmi gond! Köszönöm! Menjen!

– Inkább itt maradnék.

– Megyek mindjárt. Segítsen a többieknek!

– Igenis! – László kiment, de egyenesen Viktorhoz indult, aki azonnal az irodába sietett.

Eszter a fejét az asztalra hajtotta, de tudta, hogy Viktor nyitott be.

– Jól vagyok! Gyorsan álltam fel!

– Kérsz valamit?

– Hideget és hóesést.

– Esetleg egy hideg ásványvíz?

– Ha nincs más.

Viktor az automatához ment, közben megköszönte Lászlónak.

– Ez csak természetes. A feleségem két éve volt várandós, a nyár volt a legnehezebb. Kitartást kívánok maguknak!

– Köszönjük szépen! Kisfiú vagy kislány?

– Kisfiú, és folyton azt játssza, hogy rendőr! Minden gyermek egy kincs!

– Igaza van. Gratulálok a családjához! – visszament Eszterhez.

Eszter ivott, és lassan felállt, Viki gépéhez ment. Mindenáron meg akarta találni a fiúkat, bár nem volt biztos benne, hogy ezek a fiúk azok, a profil viszont rájuk illett. Az utolsó adat, amit talált róluk, hogy 2004-ben állami gondozásba vették a testvéreket. A legidősebb fiú, Hajd Jenő két hete költözött ki. De nincs hír a két fiatalabb testvérről.

– Viktor, beszélnünk kell az intézet igazgatójával! A két fiatalabb fiúról semmi adat nincs.

– Eszter fél 5 van, pihenned kell. Holnap reggel ott kezdünk. Rendben?

– Igen. Köszönöm szépen mindenkinek! Menjenek haza! – felvette a táskáját és az autóhoz mentek.

Viktor felvetette, hogy ma ne menjenek be a kórházba, de Eszter ragaszkodott hozzá, hiszen ők is minden nap voltak bent mellette. Hamar végeztek, csak köszöntek, látták Eszteren, hogy fáradt. Irány vissza Lolóhoz.

– Elvitelre?

– Igen. Holnap később jövünk, ne aggódj!

– Rendben. Parancsoljatok! Eszter pihend ki magad!

Hazaértek. Eszter a hálóba ment, levette a pólóját és a nadrágját. Majd átvette a sportmelltartóját, miközben az ágyba feküdt, eldöntötte, hogy holnaptól a munkába is ezt veszi fel. Amint lefeküdt, el is aludt. Viktor megterített, és a hálóba ment Eszter után.

– Gyere, kész a vacsora! – de a szobába érve látta, hogy fehérneműben fekszik az ágyban és alszik.

Óvatosan megpuszilta a homlokát, majd a hasát is megsimogatta. Eszter vacsoráját a hűtőbe tette miután megette a sajátját, majd letusolt, és Kristóf szobáját folytatta. Éjfél körül lefeküdt aludni, Eszter még mindig ugyanúgy aludt. Hajnali kettőkor felkelt, letusolt, de a szárítón csak fehérneműt talált, pólója nem volt, így Viktor pólóját vette fel, ami ott lógott. A konyhában megette a vacsoráját, már három óra is elmúlt. A kanapéra feküdt egy kicsit dolgozni, de elaludt. Viktor reggel felkelt, és üresen találta az ágyat, a nappaliba rohant, ahol Eszter aludt. Megnyugodott. Hagyta aludni, de 7-kor felébresztette. Mellé térdelt, és meg akarta csókolni, de Eszter felriadt, és összefejeltek.