AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Enyim, tied, övé

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-96-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Enyim, tied, övé

Tartalom

Enyim, tied, övé

Tavasz

Egy magyar kolostor

Egy beteg testvér

A dudai lévita

A szűz eredetije

Golgota

A föltámadás

Az üres fészek

Az első halott

Az első siker

A vízió

A futás

A válság órái

A lévita

Mézeshetek

A gerilla

Egy kis tévedés

A jutalom

Viszonttalálkozás

Hogyan lesz a fiúból atyáinak atyja?

Az utolsó ágyú

A csáb

Az Alligator

Az átültetett növények

Mindent egyszerre

A cseh Svájcon át

A hívott könnyek

Walter Leó bankár

Ismét itthon

A híresség átka

A hang a tenger alul

Éjsarki felfedezések

„Never more.” Soha többé

Consors és Consors

Mademoiselle Belle Ange

A kézcsók következményei

Gyógyíthatlan bajok

Az „Újvilág”

A felelet

A titkos kulcs

Zeüsz, a nimfa és a faun

Fatime

Serena

Tavasz

Huszonnégy ifjú mulat kedvére a ligetben.

Tavasz van. A fákon még nincs levél, csak virág. Azok az aranyba, rózsaszínbe játszó, hímporterhes barkák, mik a lombot megelőzik, tündéri zománcot adnak az erdőnek; a mező is sárga a fűvel együtt ébredő virágtól. A berekben már itthon van a fülemile.

Természetébredés van: a vadméh előjön faodújából, megy virágot bújni, ezeret egy nap: a nővirágból mézet szí, a hímvirágból hímport szed; a kéjenc! pedig ő maga se nem férfi, se nem nő.

Ahol a bükkfák sűrűjéből a távolba kilátás nyílik, a zöld vetésektől zománcolt rónán egy lovagkastély látszik a festői perspektíva hátterében, oszlopos peristyljével, aranyozott tornyaival; túl rajta ismét sötét erdők.

A huszonnégy ifjú élvezi a szabad lég örömeit, s mulatja magát hajlamai szerint.

Néhányan az erdők mélyét járják; – ki növényeket gyűjt, ki köveket tör kalapáccsal. Amaz orvos lesz valaha, emez bányász. Egy pár puskával karján cserkészik a távoli vágásban és vetések között, s amelyik közölök lőtt foglyot hord, tarisznyájára akasztva, az szenvedélyes vadásznak indult; míg a másik, ki elszalaszt nyulat, pipiskét, s csak a vetéseket bírálja, iparkodó mezei gazdát árul el magában. Kettőnek megint az a mulatsága van, hogy háromszögelési munkálatokat hevenyésznek: ezekből bizonyára mérnökök válnak. Egy letelepült egy levágott fa törzse mellé, s rajzalbumába egy tájképrészletet vázol. Ez híres festő lesz valaha. Egy félrehúzta magát egy virágtól aranyos juharberekbe, s fuvoláján versenyez a csalogánnyal. Ebben a jövendő nagy zeneművésze rejlik.

Egy csoport az erdei majorlak udvarán a vadgesztenyefák alatt ül az asztalnál, s jókor hozzálát a kancsóhoz, s aközben hevesen vitatkozik a nagy napi kérdés: a honi védegylet fölött; mellette és ellene keményen feleselnek, indokaik száma kifogyhatlan, furfangos fordulataik meglepők, meggyőződésük makacs; elárulják a leendő publicistát, megyei szónokot, pártvezért és mindenesetre a hivatott ügyvédet.

Kettő-három heverész a fűben, és élvezi a semmit nem tevést. Ezek urak lesznek valaha. Főispánok, helytartótanácsosok. Egynek az a feladata van, mezei mulatságul, hogy társai összeadott pénzébül lakomát rendez, annak a kiállítási költségei felől a majorossal alkudozik, úgy hogy annak is maradjon valami, s a közbenjáró is megtalálja a maga provisióját. Gyönyörűen tud visszaélni a kétszerkettővel. Ebből bankár lesz valaha.

Egy meg a konyha szentélyébe tört be, s míg társa a majorossal alkudozik, tüzes ostromot kezd a majoros kökényszemű leánya ellen, nem riadva vissza a hirtelen kéz gyors kifizetéseitől. Alacsony, de ideges termetű, eleven fiú, göndör, fekete hajjal, tüzes szemekkel, vérpiros ajkakkal; fürgenc és szemtelen, mint egy ördög. Ebből nagy seladon lesz valaha.

– Majd békét hagysz annak a jámbor szűznek, Gideon! – kiált az asztal mellől gordonka hangon a számvető társ.

A jámbor szűznek azonban nincs szüksége idegen oltalomra. Kap egy kanna vizet, s bizony anabaptizálja vele Gideon úrfit, s most már üldözöttbül üldözővé válik. Gideon úrfi sem veszi tréfára a dolgot, s menekül, amerre ajtót lát. A konyhának azonban kettős ajtaja van: a felső nyitva, az alsó szárny csukva. A menekvő Don Juan őzsebesen szökik át a zárt ajtón, egyúttal fejét is mesterileg alákapva, hogy az ajtóragasztóba ne üsse felülről, s az utána küldött kanta vizet mind az asztalnál ülő társak kapják a nyakuk közé. Szitkozódnak aztán és nevetnek.

Hanem az ugrás remek volt. „Ebből a fiúból műlovar lesz meglássátok!”

Az ifjak mind levetették felsőöltönyeiket. Olyan jól esik ingujjakban lehetni. Hogy nincs rajtuk a felsőöltöny. A „nincs” esik jól.

Az ebéd elkészül. Jelt adnak a pásztorkürttel. Az, amelyik a csalitban furulyázott, a havasi kürtöt is gyönyörűen tudja fújni. Univerzál zseni a hangszerek közt. A hívó szózatra összegyűlnek a szanaszét kóborlók: a fűvész, a kövész páfránaival, zuzmóival, paláival és csillámaival, a festő félig kész rajzával, a vadászok pipiskéikkel; a hosszú asztal körül megnépesül; csak egy hiányzik még. Hol van Ince?

Azt sem éhség, sem kürtszó nem csalja ide? Keresik, nevét kiabálják, nem kerül elő sehonnan.

Tán elaludt valahol? – Ince? Alunni? Hisz még éjjel sem aluszik.

Tán valami szép leányra akadt? – Incének leány? Akkor futna el, ha egy szép leány akadt volna őrá.

A majoros szép leánya csakugyan emlékezett rá, hogy látta a keresett ifjút a méhesbe bemenni. Utána eredt, hogy majd behívja. Ince csakugyan ott volt. Olvasott egy könyvet. Abba úgy el volt merülve, hogy se látott, se hallott, se nem éhezett. Mit mondtunk? Ugye? Amint a méhes egyik ajtaján a szép leány belépett: Ince rögtön kimenekült a túlsó ajtón.

„Oh Innocenti!”

Volt nagy kacagás, évődés, ingerkedés a társak részéről. Mit olvastál? Tocquille-t. Amerikában járt a fiú. S hogy visszakerült egyszerre, amint egy leányarctól megijedt!

A kigúnyolt könyvbúvár szép görögszabású arc és alak. Apolló homloka és Thészeusz vállai hozzá: áll, ajk, szemöldök, mind a klasszikus szobormintákra emlékeztetnek; még a kifejezés is oly hideg és nyugodt e vonásokon, mint egy szoboré, s izmos termetének mozdulataiban az erő nyugalma látszik.

Társai a főhelyet hagyták fenn számára az asztalnál. Ő látszik a legidősebbnek; bár szőr neki sincs az arcán, mint a többinek. Bizonyos felsőbbséget látszik gyakorolni társai fölött.

Az ízletes lakoma, az ürülő kancsó mellett zajos lesz a társalgás, vitatkoznak kedvenc eszméik felett; van dévaj kacagás itt-amott; járják a bohó adomák. Azoknak némelyikében a zárszó csak a latinul értők kedveért mondatik: „Mit mondott a barát a tea és kávé közötti választásra a szép leánynak?” „Te quidem vellem; sed cave.” – „Mit mondott a diakónus az esperesnek?” „Malo Cocam, quam Uri?” – Közbe egy citámen Horácból: „Ne sit ancillae tibi amor pudori!” Ezt tréfásan mondja Gedő Incének, s telt poharával koccintásra ingerli a komoly mélázó ifjút egy „Vivát”-tal a szép majorosleányra; de Ince nem iszik bort, s nem iszik leányért.

Végre keresztültör a zajbul a dal, megzendül a legvidámabb népdana, tüzesszemű leányról, barnáról, szőkéről, piros ajkról, csókról, forró szívdobogásokról: az ifjú arcokon úgy ragyog a láng!

Ince hagyja őket dalolni, maga nem vesz benne részt. Kitűnik, hogy egyike azoknak, kiket a fűben heverve láttunk restelkedni, gyönyörű tenorhanggal bír, s szépen énekel. Brávó! Nagyobb úr lesz belőle, mint amilyennek szántuk: nem főispán, de operai művész, európai hírű!

Az egyetértés nem tarthat sokáig, ahol huszonnégyen vannak, s ahol félakó bor elfogyott. Egy rész bordalt akar énekelni, más rész Nabucco kardalait, ezen két pártra oszlanak; tizenketten felkerekednek s elhagyják az asztalt, kivonulnak az erdőbe; azok közt van Ince. A más tizenkettő ott marad a diadalmasan megtartott padokon, s most már nekieresztett kedvvel harsogtatja profánus dalait, míg az elvált rész egy visszhangos szálfaerdő tövében himnuszokat énekel – operákból.

De a győztesül ottmaradtaknak nem elég az, hogy az ellenpártot megszöktessék, jó kedvüknek még az a vágya is van, hogy amazokat ne engedjék a maguk módja szerint mulatni. Utánuk mennek, megtömve zsebeiket makkal, s amennyire a makk elhord, elkezdik amazokat hajigálni. Gedő ügyes hajító. Amint a tizenkét ellenpárti bajtárs körben felállt, előre megmondja: ez a makk melyiknek szól. S valóban odatalál. A löveg koppan, vállon, tarkón, háton: nem tesz kárt, de bosszant. A megtámadottak nem állnak bosszút. Felkerekednek, bevonulnak az erdőbe, ott azután védve vannak a hajigálás ellen.

Gedőnek pedig már minden porcikáját csiklandozta a veszekedési kedv. Túl volt terhelve az életerő villanyával: valami tárgyat kellett találnia, amin negédét kitöltse. Ott legelészett egy szamár a friss gyepen. Fiatal vemhe volt, nem viselt még terhet soha.

– Ki üli meg ezt a szamarat? – veté oda az indítványt Gedő.

De hát ki ne vállalkozott volna rá? Én is. Más is.

Pedig hát se egynek, se másnak nem sikerült a vállalat. Óh, a szamár nagyon okos állat: csak teszi magát, hogy ő szamár. Nem engedi az magát olyan könnyen megnyergelni, mint az ember. Furfangos, elővigyázó, ravasz, sunyi állat az; van érzéke a humor iránt, s ha feltett valamit a fejében, van erős jelleme attól el nem állni.

Hárman-négyen lepotyogtak a hátárul egymás után, a többieknek rengeteg hahotája mellett.

Ez a tréfa odacsalta az erdőbe menekülteket is. Nem haragudtak már. Változott a mulatság tárgya. A szamár lett a központ.

A nyeregbetörés kísérletében most Gedőn volt a sor.

Az ifjú oly gyors volt és ügyes, mint egy párduc. Mikor ez felszökött a szabad vadállat hátára, azt nem tudta ez oly egyszerre lebukfenceztetni a hátárul, mint a többit. Azokkal könnyen elbánt. Ha nagyon előre ültek a hátán, akkor elkezdett szaladni, s azután egyszerre lekapta a fejét a két első lába közé, s hirtelen megállt, a lovag keresztülrepült a fején; ha pedig nagyon hátra ült, akkor felrúgott a két hátulsó lábával, s a lovag bukfencet vetve szállt alá; amelyik már azt hitte, hogy megmaradt a hátán, az alól meg olyan szépen ki tudott ugrani valami szörnyen tréfás, groteszk fartolással oldalvást, hogy az csak bámulva találta maga alatt a szamár helyett a vakandtúrást.

De nem dobhatta le Gedőt. Úgy fogta az két marokkal a bozontos sörényét, s úgy szorító keresztül lábszáraival a derekát, hogy a vad vemhe nem szabadulhatott meg tőle. Hasztalan rúgott fel, ágaskodott előre: ezt nem hagyható el; megkísérté kínzóját nekivinni a fák derekának, hogy lehorzsolja magáról szamár szokás szerint; hanem egy kegyetlen ökölcsapás eszére téríté; majd levágta magát a gyepre, hogy majd úgy heveri le a lovast a hátárul; az sem ért semmit: az ifjú ott maradt a földön fekvő felett szétvetett lábakkal, s mikor az felugrott, ismét ott érzé vékonyaiban a sarkait, míg végre valami tíz-tizenkét gyorsan egymásután következő ökölcsapás a buksi fejére teljesen felvilágosítá őt a szamár hivatása felől e földön; amikor azután teljesen megadta magát, s négy lábát szétvetve, és füleit előre tartva, ő maga kezdé el a kapitulácionális chamade-ot trombitálni, s szontyolodottan hagyta a kötőféket a szájába köttetni; amikor aztán diadalmas lovagja kormányozható jobbra-balra. Milyen hatalmas huszár lesz ebből valaha! Vagy talán lovászmester; – avagy sportsman!

Általános üdvriadal köszönté a győztest.

A győzelem hevélye szokás szerint felkölté benne a kevélység dicsekedő démonát.

– Most így fogok hazavonulni, mint Krisztus virágvasárnapon.

Egy része az ifjaknak nevetett; egy része morgott.

– Nézzétek a liktorokat – szólt a szamáron lovagló gúnyosan –, hogy morognak. Pedig ha mi lettünk volna akkor a halászok, ilyen tizenkét fiú, mint mi; ha minden apostol azt tette volna, amit Péter, hogy karddal csapott volna közé, nagy fordulat állt volna be a világtörténetben; Krisztus megszabadult volna, mennyi csodát tett volna! Késő vénséget ért volna, s most ő volna az öreg isten!

A morgás most már a felgerjedés hangjává emelkedett.

– Ne ítéljétek őt meg most! – csitítá Ince nyugodt hangon társait – látjátok, ő most hozzá van nőve a szamárhoz; Biléam szelleme szól belőle.

Ez a szó egyszerre kacajjá változtatta a botránkozás hangját; Gideon észrevette, hogy ránézve most már rossz pozíció a szamárhát. Leszállt róla.

S a földön állva folytató:

– Azt mondom, hogy ha mi lettünk volna az apostolok, akkor te volnál a keresztre feszítve – Pilátus!

– No hát legyek én Pilátus – szólt Ince, kalapját ledobva fejéről a gyepre, s karjairól feltűrve az ingujjakat. – Jertek hát ránk, és dűljön el itten, hogy mi fordulat lett volna a világtörténetben, ha a Gethsemane-kertben dulakodásra került volna a dolog?

– Ide halászok!

– Ide liktorok!

A fiatalság ősi szokás szerint halászoknak és liktoroknak nevezte egymást, aszerint, ahogy hajlamai csoportosíták.

Azzal mindenki ölrekapott a maga kiválasztott ellenfelével. Hogy is végződhetnék fiatalok közötti mulatság a zöld gyepen birkózás nélkül. Ez az élvezetek legmagasabbika: mámorítóbb az ivásnál, hevítőbb a szerelemnél; a túlhabzó férfierőnek kölcsönös összevillámlása.

Mindenki kikeresi magához illő ellenfelét, s birokra megy vele. Gideonnak jut Ince.

Ha nyers erő, durva hevély volna megengedve a játékban, az egész társaság együtt nem volna képes helytállani a herkulesi komoly ifjú ökleinek; de itt csak gyakorlott ügyességre van hivatkozás, s ebben méltó ellenfelére akadt. Ki vannak véve az erőszak fogásai, a derék-betörés, a gulyásos levegőbe lódítás és földreteremtés, az állfelütés, az ököllel nyomás; csupán a nemesebb testgyakorlati fordulatok járják, s ezekben a két mérkőző egyike sem enged a másiknak.

A többi társak, győzve vagy legyőzötten, abbahagyták már, le is verték magukról a port, s most csak a kettő tusáját nézik. Buzdítják őket, „ne hagyd magad!” A részvét a gyöngébb félhez hajlik, ki társa erejének túlsúlyát bámulatos tornászi ügyességével egyenlíti ki. A körülálló ifjak ujjongnak Incének minden újabb sikertelen kísérletén. Ez bosszantja a küzdőt. Egyszerre hóna alá kapja ellenfele fejét bal karjával, s jobb karját alája csapva, felragadja azt a levegőbe, s azzal ennek két kalimpázó lábával, mint a csatacséppel veri szét a kacagókat; nem nézve, ki barát, ki ellenség. Erre valamennyien ellene támadnak. Most azután igazán elemében van. Lerázza magáról támadóit, mint oroszlán a kopókat. Három társa akad, ki segíteni jő neki. Hátaikat egymásnak vetik, s szembeszállnak a többivel mind. Van kacagó harag, dühig fokozott jókedv, csintalan örömkitörés, férfihoz, ifjúhoz illő. Gyönyör elnézni e tomboló férfirajt, e küzdő gomolyt; az olimpi játékok legnemesebb faját.

Most csak játék, de minő küzdés lesz az, ha egyszer ez a jelszó talál elhangzani: fegyverre férfiak! Minő hősök, minő katonák lesznek ezek itten!…

… Az estharang megcsendül. A távol lovagvár tornyából mélán ringanak át a zengő ligeten áhítatgerjesztő hangjai.

Az első kondulására a harangnak mintha ketté volna vágva egyszerre a tusa, a játék. A küzdők szétválnak. Nincs többé se vidám harag, se szikrázó jókedv. Egy szó nélkül siet mindenki felöltönyét felvenni. S mikor az angelus utolsó csendülése is elrezgett a légben, mind a huszonnégy ifjú ott áll párosával sorban a gesztenyefák sorai alatt. Öltönyük, mit felvettek, hosszú fehér talár, az idősebbeknél fekete övvel és skapuláréval.

S az utolsó harangszónál egyszerre rázendítik mindnyájan a zsolozsmát: „Ave Maria…”

… A tavasz ígérete csalárd!… Nem lesznek ezekből sem híres ügyvédek, sem nevezetes államférfiak, sem hírhedett művészek, sem ügyes technikusok, sem magas hivatalnokok, sem gazdag üzérek, sem vitéz huszárok, sem diadalmas hadvezetők; – mert ezek egy szerzetesrend növendékei: az a távol kastély ott az ő kolostoruk; az az ő sírboltjuk, ahol élve meghalnak, s meghalva élnek.

… Azonban ki láthatja a jövendőt előre?

Egy magyar kolostor

A „fehér barátok” kolostora (ahogy a népnyelv híja őket) hazánk egyik legnagyobb rengetegének közepén fekszik. A rengeteg csak a hegyeket fedi már, a téres völgyek a leggazdagabb gabonatermő földdé vannak átalakítva. Az országutat, mely a lejtőkön, halmokon alá s fel kígyózik, két oldalán fehér virágpalástba burkolt cseresznyefák jelölik: mintha hógúlák volnának zöld mezőben.

A kolostor egészen modern stílben épült palota. Az északi szárnyát képező kéttornyú katedrál nélkül magán úrilaknak volna nézhető. A hajdani kolostort, melyet Imre királyunk építtetett, a török háború alatt leégették, s kirabolták; egy portálé az úton a régi alapkő lapidárbetűs feliratával, s egy faragott pillér homlokrésze, mely most egy szobor alapjául szolgál, az egyedüli emlékek, mik a romokbul megmaradtak. A gótstíl remekei ily töredékekben is.

Minden új alkotás itt: az épületek újabbkori kényelem igényei szerint alakítva; a parkban egzotikus fák, virágcserjék, pozsgár bozótok, a legvénebb fenyőcsoport a belső udvaron, sima héjú amerikai cembrák, bár a torony ablakáig emelték már sudaraikat, nem idősebbek száz évesnél. Gyermekkor náluk.

A török pusztítás által elárvult kolostor roppant birtokait mint „res nullius”-t (senki birtokát) majd a körüllakó főurak, majd a szomszéd ausztriai szerzetesrend provinciálisai foglalták el azután, s két századon át tartották magukénak. A szerzet magyarországi tagjainak hosszú és kitartó küzdelmükbe került azt visszaszerezni. Egy apátjukat, ki ez ügyben sokat fáradozott, mikor útjából visszatért, az erdőben agyonverették; arcképe alá oda van írva: „ex insidiis occisus.” S utoljára is meg kellett vásárolniok a birtokukat készpénzen, s még azután is sok ideig vazalljai és adófizetői maradtak az osztrák főnöknek, csak e század elején szabadítók ki nyakukat a hűbériség járma alól. A jelenet meg van örökítve a képtárban, amidőn I. Ferenc átadja a diplomát az akkori apátúrnak. Az apátúr úgy tűnik fel a képen a király mellett, mint egy óriás: széles homloka, erős szemöldei, ajkai fölött a borotválás dacára is feketéllő bajusz, a merész szemek tanúskodnak róla, hogy ez alak nem szokott eszköz lenni, hanem cselekvő kéz.

A visszaszerzett föld az erélyes kéz alatt visszaadta mindazt, ami elveszett. A hajdani gazdagság visszatért. Az elrabolt templomkincsek helyébe újak jöttek, az oltáron szobrász és festész remekelt, múzeumok gyűjtettek össze ritkaságokból, s felépült a kolostor büszkesége, a kincseket érő könyvtár, melynek karzatait, táblázatát, állványait bámulandó remekben magyar asztalosok készíték, magyarhoni ritka faneműekből, a díszítések gyönyörű tiszafa- és szömörcelapokbul alakítva, kiváló ízléssel. A tudomány minden ága képviselve a nagy fóliánsok s a tarka kötésű zsebkiadásokban, egész a klasszika és a modern literatúráig; köztük becses inkunábulák, egyetlen példányok, érdekes kéziratok, a régi nyomdászat remekei s a miniatűr-festészet és szépírászat türelempéldányai.

De nemcsak a küllem új és nemzeti: a szellem, mely azt alkotó, vele azonos; ezen kolostor tanárokat nevel, kik az előhaladott tudományos képzettségben, a szabadelvű felfogásban s a hazafias érzületben minden más felekezet tanáraival méltán versenyeznek.

„Haladás, szabadelvűség, hazafiúság” egy kolostorban! szokatlan fogalom; de köztudomású, hogy úgy van, s a történetírónak, ki egy nagy esemény emlékét akarja plastice kiemelni, ahhoz méltó piedesztálul a külzetet is élethíven kell kifaragnia, hogy szobrábul érthetlen torzkép ne legyen, vagy hihetlen ábrándkép, vagy ami legrosszabb: prózai sáralak.

Ez a kolostor növendékeire nézve nem börtön, hanem otthon; nem sírbolt, hanem egy világ.

A tantervből a kényelem s az egészségápoló élvezet sincs kifeledve.

A tantermek mindegyikében csak nyolc növendék foglal helyet saját íróasztala mellett; csupán a természettani előadásokra gyűlnek össze egy közös teremben. Üres idejét mindenki töltheti szabadon választott mulatsággal: minden tanoncnak van külön kertje; a közös kertben fedett tekepálya, a teremben tekéző asztal, távolról odavezetett forrásvíz csorog a folyosón márvány medencébe, s fürdőszobákban válogathat, kinek hideg, kinek meleg tetszik; pipázni egy külön terembe gyűlnek össze, s ott állnak, sorba támogatva, longissimáik a közös dohánydöböz körül; ott vannak a hegedűk, violoncellók, fuvolák, mikkel kvartetteket rendeznek; télen járja a korcsolyázás a befagyott tavon. Étkezésük tápláló és ízletes, melyből egy kis adag bor sem hiányzik; éjszakára tiszta kárpitos ágyak várnak reájuk négyesével egy teremben; az egy szobában lakókat hajlamaik válogatják össze. – És azután van minden évben két hónapjuk, amikor a rend minden tagja: novitius, diakónus, tanár, perjel és apátúr teljes szabadsággal mehet a világba, amerre kedve tartja, s nem őrködik felette más, mint saját fogadalma; amikor még szerzete fehér palástját is leteheti, az sem gátolja lépteit.

Ebben a kolostorban nincs semmi poézis! Nincs sem börtön, sem kínzó eszközök, sem befalazott üreg, hová az élve eltemetettnek lyukon adogatnak be kenyeret és vizet, sem a szőring alatt viselt szeges öv, sem mezítláb vezeklés, sem sanyarú jejuniumok, sem éjjeli virrasztások, aszkétai testsanyargatás; és semmi neme a büntetésnek arra nézve, ki hibát követ el, vagy a kényszernek arra nézve, ki a zárdát el akarja hagyni.

Ennek a kolostornak a tagjait nem köti más hatalom egymáshoz, csak a kölcsönös szeretet.

Az engedelmességi fogadás, melyet önválasztotta apátjuk kezébe tettek, nem nehezebb, mint egy gyermek engedelmessége atyja iránt.

Egymás közt úgy nevezik magukat, hogy „testvérek”. Főnökük az apátúr, egy szelíd arcú, jámbor kedélyű agg; Szókratész-fő – szakáll nélkül; soha nem iszik bort (az áldozatkelyhen kívül), soha föveg fején nincsen (az infulán kívül), soha nem beteg, soha nem haragszik. – Úgy tűnik fel gyermekei között, mintha rájuk nézve nemcsak atya volna, de maga az „alma mater” is benne személyesülne.

Nem félnek tőle: – szeretik.

Egy beteg testvér

Egy nyáron kiütött a himlőragály a vidéken. Gyorsan elterjedt az a falvakban. Ily vész idején a pap egyszerre testi-lelki orvos. A fehér barátok ifja-vénje el volt foglalva a körülfekvő falvakban betegek és halottak körüli szomorú szolgálattétellel. Önfeláldozó buzgalommal vállalkoztak a küldetésre. Csupán egy vallotta meg nyíltan az apátúrnak, hogy ő fél. Az apátúr ennélfogva felmentette őt a beteglátogatás kötelessége alól, aki fél a ragálytól, az ne közelítsen hozzá. – Ez az egy volt Gedő.

Pedig társai előtt ő volt bátorságáról hírhedett. Ő mert az alig befagyott tó ujjnyi vékony lemezén korcsolyával végigsikamlani; ő tette meg azt, hogy a kastély keskeny párkányán végigsétált, s aközben még hegedült is; ő volt az, akinek hiába beszéltek, hogy áthevülten, izzadtan, jéghideg vizet ne igyék, s aki társai közül egyiktől sem félt, s ahogy szóval mondó, magától az ördögtől sem, s ahogy tetteivel igazoló, főnökeitől sem. Hanem a ragálytul félt.

Nagyon tudott félni.

Nem is hált abban a teremben, ahol beteglátogatásból hazatérő társai voltak; hanem áttetette az ágyát az infirmeriába. Ezt ugyan a babonás hit istenkísértésnek nevezi; ha egészséges ember előre a kórodában keres menedéket; de Gedő a babonától sem félt. Ő csak a reális veszélytől tudott rettegni, s ezúttal a kolostorban egyedül a kóroda volt vésztelenített hely.

Pedig ám a ragály is éppen olyan láthatatlan, megmagyarázhatlan ellenség, mint a vakhit alkotása: az átok; nincs szárnya, mégis repül; nincs körme, mégis megfog; nincs foga, mégis megmar.

A ragály rég elmúlt, hónapok teltek el utána. Azok közül, akik benne naponként keresztül-kasul jártak, egy sem esett áldozatul. És akkor, mint egy zivatar után elkésett villám, sújtotta le a rég más vidékre költözött ragály az egyedül őrizkedőt. Gedő testvér kapta meg a himlőt a legveszélyesebb alakjában a kórnak.

Most azután jó oka volt az infirmeriában feküdni.

Társai felváltva ápolták: ágya mellett éjjel-nappal ott ült egy, és őrködött felette. A himlőkórosok igen nyugtalan betegek. Gedő mindannyi közt a legrosszabb volt.

Mikor az a szak következett a kórlefolyásban, amidőn a beteg hajlandó az arcán égető viszketegséget egy veszedelmes karmolással megszüntetni, mely által az isten képét magán egész életére elcsúfítja: akkor kénytelenek voltak a kényszerzubbonyt feladni rá, hogy kezeivel ne árthasson magának.

Ez fokozta lázas dühét.

A válságos éjszakán Ince testvér virrasztott mellette. A beteg ilyenkor mindig ébren van, vagy hagymázban beszél.

Ince a bölcs Kempis Tamás munkájából olvasott fel előtte, a beteg ingerülten szakítá félbe:

– Csapd be azt a könyvet: ha azt nem akarod, hogy ordítsak, mint a behemót.

– Mit kívánsz?

– Azt, hogy szabadítsd ki a kezeimet ebből a zubbonyból.

– Nem lehet. El fogod arcodat ékteleníteni.

– Azt akarom. Hadd legyek csúf. Legalább, ha tanár leszek, félni fognak a pofámtul a kölykek. Hejh, kapjam őket egyszer a kezembe; több botot elnyüvök rajtuk, mint Orbilius Pupillus, a római gyereknyúzó grammatikus. Hadd marcangoljam össze az arcomat, kérlek. Ha pap lesz belőlem, nem kell az ördöggel ijesztgetnem a híveimet, magam is megijeszthetem. Többet szenvedek, mint Jób. Hiszen Jóbnak, mikor bélpoklos volt, szabad volt undok testét a szemétdombon cseréppel vakarni.

– Nyugodjál meg, testvér.

A beteg féldelíriumban beszélt.

– Ejh, én nem vagyok neked testvér; csak ősanyánk volt közös: Éva asszony. Az én apám nem volt Ádám, hanem Szammáel: Éva asszony balkézi házassága. Attól eredt Káin. Csak olyan atyafiság ez. Eredj fel a könyvtárba, keresd fel nekem a gnosztikusok közül azt, amelyik Káin és Ábel legendáját kommentálja. Saturninus, Tatianus vagy Carpocrates közül az egyik. Majd megmutatom abból neked, hogy az első két testvér is leányokon veszett össze: egy szép leányon, meg egy rút leányon. A szép Aklimát mind a kettő szerette, s a rút Lebuda egyiknek sem kellett. Ezért azután Ábel urat, a te nagyapádat, agyoncsapta az én nagyapám, Káin. És azután hordozta egy állatbőrben a hátára kötve magával erdőn-hegyen át, míg egyszer meglátta, hogy a cserebülyök hogy hantolnak el egy döglött vakondokot, s azoktól megtanulta az első temetkezést. És ez mind leányok miatt történt: az áldozat füstje csak embléma. – Ránk nem szállott az ő örökségük.

– Ki tudja? Borgia Caesar bíbornok volt, s megfojtotta a szép Aklimáért annak a férjét.

– Aki keresi a kísértetet, megleli azt, ha bíbort visel is.

– Vigyázz Innocenti! Tudod, hogy a kísértő körüljár, „Sicut leo rugiens, quaerens, quem devoret?”

– Küzdünk ellene szent Antallal.

– Könnyű volt Antalnak szentnek maradni. Hol kísértették? A pusztában. Kik kísértették? Álmok. Fantazmagóriák. Álmodott csábleányok, álmodott aranyhalmazok, álmodott étkek. Könnyű volt el nem csábulni. Csak fel kellett ébredni az álombul. Csak az ördög volt a kísértő. De jöjjön csak Antal oda, ahol eleven ember a kísértő, ahol élő asszonyarc nevet a bűnös élvezetvágytól, ahol igazi pénzzel kínál a sunnyogó saint-simonizmus, s ahol nem hazudik a pincerna és refektórium, azután ott maradjon meg aszkétának!

– Tekints magad körül, s látni fogod, akit idéztél. Férfiakat, kik vizet isznak a vendégeik számára megrakott gazdag asztalnál, s kincseiket istennek s emberiségnek áldozva, ők maguk szőrcsuhában járnak.

– Mondd: örök kényszerzubbonyban. Szabadítsd ki kérlek a kezemet, hadd legyek hozzájuk hasonló. Engedd megrontanom a testemet, ha meg akarod menteni a lelkemet. Talán ha rút fogok lenni, egészen más életnézeteim lesznek. Megnyugvó, zárkózott ember leszek. Az a tudat, hogy a pofám fertelmes, elfojtja bennem a kínzó vágyakat. Tudni fogom, hogy akik rám néznek, utálnak, s nem fogok náluk szeretetet keresni. Hallgass rám. Engem ne keressen a kísértő, aki fenyeget, hogy megesz; olyan kedvemben találhat, hogy megeszem őtet én! Én nekem rossz gondolataim vannak. Felóniát főzök magamban. Arra gondolok, hogy ha én ép testtel, arccal kelek föl most, csak addig maradok veletek, míg hasznát veszem. Ti tápláltok, ruháztok, megtömtök tudománnyal. Mikor készen leszek, odadobom lábaitokhoz a palástot és skapulárét, s megyek örülni az életnek. – Ez a szándékom. Nos, kiszabadítod-e a kezemet?

– Imádkozni fogok istenhez, hogy gyógyítsa meg testedet és lelkedet.

– Útjában fog állni imádságodnak minden gondolatom. Ahol járok, ahol kelek, mindenütt lázadást szítok fogadalmaink ellen. Nem tűröm az engedelmeskedést, nem a szegénységet, nem a vágyak megölését. Férfinak tudom magamat, ifjúnak és szépnek. Ha egy deli nőarcot meglátok, ha egy délceg férfival találkozom, ez a látás, mint a ragályos incubatio lappang véremben, s alkalmat vár, hogy kitörjön. Mikor egyik oltárképünkön azt a szép Magdolna-arcot látom, eléje térdelek, lelkemben azokat a titkokat kutatom, amikért e könnyek fakadtak, s hogy miért nem lehet azokat letörölni? Ez az a démon, amelyiket nem űz ki az „exsufflatio”. – Mikor a kőrisfák virágait meglepi a spanyol légy, hogy a bűztől nem lehet a park azon osztályához közelíteni, én akkor egyedül sétálgatok ott magamban, s e langymeleg émelyítő szagot tele tüdővel szívom be. Ti bölcsek azt mondjátok, ez a szagműszer allotriophagiája; de én tudom, hogy ez a philtra. Ah, minő zúgás, csengés ez itt a fülemben! Úgy nevezik, hogy „apácazengés”.

A beteg megkísérté veszteg maradni. De nem soká tartott az neki. Újra felsikoltott egész dühvel, a himlőkórosok sajátszerűen elcsukló hangján rikácsolva:

– Bocsásd szabadon kezeimet, hadd tépjem velük ezt az elátkozott arcot. A minap egy szép szőke leány azt mondta a másiknak, mikor a templomból kijött: nézd, minő szép ifjú, és rám mutatott; társnéja nevetett és azt mondá: hagyd el: hiszen pap. Engedd, hadd csináljak magambul szörnyeteget. Száműzzetek innen! Én elrontok másokat is. Szisztéma van az őrjöngésemben. Tudod-e, hogy az emberi tagok és mozdulataik egy teljes alfabetet képeznek? Ezt én találtam ki. Tanuld meg tőlem te is, hogy azután tudhasd, mit tesznek azok ketten-hárman és többen is, kik a legünnepélyesebb tények alatt mintegy véletlenül homlokaikat, szemeiket, mellüket érintik ujjaikkal? Tanuld meg tőlem: A: a fül, auris. B: az áll, barba. C: a nyak, cervix. D: a középujj, digitus. E: a mozduló száj, edo. F: a homlok, frons. G: a térd, genu. I: a lágyék, inguen. K: a fő, caput. L: az ajk, labies. M: a kéz, manus. N: az orr, nasus. O: a szem, oculus. P: a mell, pectus. R: a nevető ajk, risus. S: a szemöld, supercilium. T: a lábszár, tibia. U: a köröm, unguis. V: a has, venter. Majd aztán ügyelj a mozdulatainkra, s abból megtudod, hogy mikor némán, csendesen ülni látszunk, s csak kezeink mozdulnak néha, miről beszélünk? Oh, minő gyehenna ég a fejemen belül, s ti nem engeditek, hogy az öklömmel üthessem azt, míg szétszakad!

Ince megújító a hűtő borékot a lázkóros homlokán és gyulladt fekélyektől égő arcain, s beadta neki a csillapító gyógyszert; mire az sok hánykódás után elaludt végre, és mély álomba süllyedt.

Ezalatt Ince kilopózott, és szobájából elhozta az ágya fölött függő Szűz Mária-képet, s odaakasztá a falra, a beteggel szemközt, hogy amint az fölébred, első tekintete e minden földi szenvedélytől tiszta művészi alkotású képre essék. Talán ez enyhíteni fogja lázas agyának tüzét.

Mikor a nap első sugarai átpiroslottak a szömörcefák lombjain, gömbölyű karikákat vetve a kóroda belső falára, a beteg fölébredt, s halk, rekedt hangon könyörgött ápolójának:

– Emeld föl szemeimről a takarót.

Ince sietett kívánatát teljesíteni, s jóságteljes hangon kérdezé tőle: hogyan van?

– Csendesebben – suttogá a beteg.

Ince ismerte már a kór lefolyását sok tapasztalat után.

– Túl vagy a veszélyes válságon. A másodláz is lefolyt. Sokat szenvedtél alatta.

– Panaszkodtam?

– Láttam.

Egy pohárbul mandulatejet adott a betegnek innia.

– Ma már szemeidet fel lehet takarni, s holnap kezeid is felszabadulnak.

– Ejh, vidd innen ezt az italt: nem állhatom ki.

– Mit kívánsz?

– Ajd bort.

Ince hozott neki vizes bort. Ez jót tesz a kimerült idegeknek. Attól újra elaludt a beteg: érzékeny szemei nem vették észre a Mária-képet.

Azután egész nap aludt. Ince egész nap mellette ült, s borogatta orcáit langyvizes kendőkkel. E korszakban legragályosabb a kór lymphája; benne van az a beteg lehelletében, érintésében, a szövetben, mellyel takarózik s a szoba levegőjében. Ince nem engedte magát fölváltani.

Következő reggelen már egészen megszűnt a láz; Gedőrül levették a kényszerzubbonyt. Szarkasztikus kedve visszatért. Észrevette a Mária-képet ágyával szemközt.

Amint Ince odalépett kórágyához, így szólt hozzá (kedve volt már szurkálódni)

– Én ismertem a te apádat. Szentképfestő volt Gyimóton. Nem tanította neki a mesterségét senki: magátul jött rá. Egész nap mázolt, szegény, búzavirágszín palástos Megváltókat és rózsaszín köpenyes Miasszonyainkat. Zöld kantust csak szent Cicellének adott. Remekül ki tudta rakni arannyal a fejeik körül a glóriát, az aureolát, s ezüsttel a hét tőrt, mely a Boldogasszony szívét átszúrja. Az egész vidéket ő látta el szentképekkel. Olcsón adta. Alig kereste meg vele a napszámot. Azért adta olyan olcsón, hogy a zsidó piktorokat elszoktassa a szentképfestéstől. Minden képe egyforma volt. Azt hiszem, hogy álmában is tudta volna már azokat festeni vagy sötétben, bekötött szemmel. Félig-meddig belső ember volt már: a papok is ismerték mindenütt. Minden vásáron, minden búcsún ott volt a szentképes ládájával. Nekem is ajándékozott egy sárkányölő Szent Györgyöt, mikor nála voltam: tetszett neki, hogy úgy dicsértem a képeit. El is csakliztam azt a városban nyolc garasért. Te is segítettél neki mázolni vakációk alatt; de neked azt mondta a megboldogult: hagyd el fiam, ne állj te az én mesterségembe, tanulj inkább diákul beszélni ezekkel a képekkel, amiket én festek; az könnyebb munka, s jobban táplálja az embert. Állj be papnak: lesz belőled perjel, apátúr, talán püspök is. Jó konyhát, jó pincét tarthatsz, s nem bajod, ha a búzát megeszi a drótféreg: a tiedet nem eszi meg. Négy lovon jársz. Még majd a szegény atyádfiain is tudsz segíteni néha napján. Mikor azután kedvet kaptál a papsághoz, akkor, mint jó szófogadó gyermeknek, jutalmul festette az öreg ezt a szentszűz képedet. Az öreg igazán remekelt rajta, felülmúlta saját magát. A többi képei vásári mázolatok voltak, ez művészi ihlett alkotás. A színvegyülete Tintoretto ecsetjére emlékeztet. Pedig a többi képei nem emlékeztetnek másra, mint Kóbi Icig pamacsára, aki boltcímereket pingál. A többi csak festett vászon: ez egy eleven kép. Van benne valami csodálatos földi báj, elvegyülve földfeletti magasztossággal. Ennek a képnek az eszménye nem született a te öreged agyában. Ez egy élő nő másolatja. Vigyázz magadra, Innocenti! Minden este, reggel e kép előtt térdepelsz; ha egyszer rátalálsz az eredetijére, nehéz lesz a térdednek elszokni a meghajlástól.

Ince szentségtörésnek vette e célzást, s a gúnyolódó előtt eltakará a függönnyel imádata szent tárgyát. Úgy fájt neki e profán beszéd, mint mikor az ártatlan gyermek azt a rágalmat hallja szülői felől, hogy azok földi szerelemmel szerették egymást. Kedélye visszataszítja ezt a gondolatot.

A veszély elmúltával azután megszűnt Gedőt ápolni, felváltotta őt más.

Gedő felgyógyúlt; arca nem éktelenült el; egy hét múlva csekély maradványai látszottak még rajta a kórnak: akkor visszatérhetett társai közé.

Sokat köszönhetett nekik, leginkább Incének; de nem volt szokása a hálálkodás. Nem is volt, nézetei szerint, mit megköszönni. A megmentett életet? vagy a megtartott sima arcot, az ép szemeket? De hát mire jó neki az élet, az ifjúdad arc, az ép szemek?

Ezt kérdezte ő számtalanszor ama kínos éjszakákon Incétől, kísérve démoni kifakadásoktól, a gondviselés ellen emelt vádaktul.

Mikor azután felgyógyultan találkozott Incével: éppen a tanteremben volt az, azon időköz alatt, melyet a kolostori napirend így jelöl meg: 12 túl XII-ig. (Ez a különbözet a toronyóra és a belső óra ütése között.) – Így szólt hozzá:

– Emlékezel-e még azokra a szavaimra, amiket ama keserves éjszakán intéztem hozzád? Akkor hallgattál, nem feleltél semmit: beteg voltam; kímélni akartál. Emlékezel-e rájuk?

Ince nyugodtan felelt neki:

– Ha hagymázban mondtad azon szavaidat, akkor, mint gyógyító ápolód, a kórtünetek jelenségei közé számítom kifakadásaidat, ha pedig józan ésszel, meggondolva mondtad, akkor mint lelkész, gyónásnak veszem azokat; titkul tartom, s megadom rájuk a feloldást.

Ámde Gideon dacosan felemelte veres foltoktól még mindig égő arcát, ahelyett hogy fejét alázatosan lesütötte volna.

– Nem úgy! Se nem mint orvos, se nem mint pap állsz velem szemközt: hanem mint peres fél; kérdeztelek, adós maradtál, felelj meg: mire jó hát ez az élet, amely a mienk? felelj most, midőn mindannyian üdvözöltök, hogy életben maradtam.

Ince egy percig lecsüggeszté fejét, erős szemöldeit összevonva, mik homloka izmait kérdőjelek redőibe vonták, azután nyugodtan kiegyenesedett, s monda:

– Választ adok. Mi az élet „itt” és bárhol „e földön” nekem és neked? A hit, remény és a szeretet. Hiszek az emberiségben, hiszek a hazámban, hiszek a mennyországban; remélem az elsőnek tökéletesülését, a másodiknak felvirágzását, a harmadiknak örök üdvét; szeretem a hármat együtt… S ami tehetségeimtől telik, minden erőmet e három elérésére fordítom, s ez a munka – az élet. … S e munka nincsen öröm nélkül: e munkának sikere a gyönyör. Aki munkájában nem találja fel az örömöt, az nem élő: az csak kenyérevő halott. S ez életnek örömei magasztosak. Enyim a természet világa. A fák növésében, a csillagok hullásában tanulom ismerni az Isten hatalmát s a természet alkotó erejét, a növények az én barátaim, s a bennök rejlő gyógyerőt megvallják nekem. A négy elem minden meteorjai hozzám beszélnek, s a porszem és a vízcsepp csodákat mutogat nekem. Enyim a tudományok világa, melynek magasain minél feljebb hágok, annál szélesebb látkör terül el körülem, bámulatos új országaival, mik közül csak egynek is minden titkait megismerni, rövid az élet. S a tudomány titkainak gyönyöre több, mint mindaz, miket szomj, éh és sóvár szív megóhajt. S amit gyűjtök, az nem holt kincs, száz meg százfelé elosztom, s elosztva több lesz. Enyim a jövő nemzedék világa. A lelki fénynek egy kis központja leszek, melytől a többi lelkek meggyulladnak. S rajtam áll, hogy az ivadék, melynek szelleme rám volt bízva, okos, mívelt, boldog, igazságszerető, hűséges és erényes legyen. Ha megvénülök, egy nagy család vesz körül, fiak, unokák, dédunokák, kikben az a szellem, az az erkölcs, az a tudomány él tovább, melyet én szereztem nekik: apáiktól csak testüket kapják, de lelkük kincseit éntőlem. Enyim az emberi kedélyek világa. Én osztom nekik az áldást örömeikhez, én osztom a vigaszt szomorúságaikban; én fogadom őket a bölcsőiknél, én kísérem a sírig; én segítem felállni az elbukottakat, én térítem meg a vétkezőt; én állok az egész nép előtt, mint vezér, s vezetem fel őt a porbul a mennyországba. S a menny világa is enyim. Enyim a hitnél fogva. Enyim az előttem haladott vértanúk, hitbajnokok érdemeinél fogva, kiket követnem könnyű és édes munka nekem, s kiknek boldogságát elérhetnem erősebb vágy nekem a szív minden szenvedélyeinél. Enyim önlelkemnek világa! S ott béke van és nyugalom… E béke, e nyugalom malasztját adja meg neked is a Mindenható: én édes testvérem, hogy tudjad, mi „itt” az élet?

Az egész diakónus sereg, elragadtatva a beszélő ifjú ihlete által, lelkesülve kiálta fel kórusban: Ámen.

Csak Gideon nem monda rá áment. Himlőhelyes arcán valami démoni mosolygás vonaglott. Szemei még véresek voltak a lefolyt betegségtől; oly bántó volt nézésében.

Odahajolt Incéhez, s azt súgó neki halkan:

– Ez így lesz mindaddig, amíg Madonna-képed eredetijét egyszer feltalálod.

Ince szánó arckifejezéssel fordult el tőle.

A második tizenkét óraütés is hangzott, s utána a jeladó harangszó.

Mind elhallgattak egyszerre. Imádkoztak.

A dudai lévita

Egy őszi napon valami parasztszekér állt meg a kolostor előtt. A fuvarosgazda levelet hozott az apátúr számára.

Valami messzeeső faluból kértek egyházi segítséget. Keresztelni kellett egy újszülöttet.

Az egész falu protestáns, az újszülött anyja pedig római hitű, a gyermek gyönge, útra nem vihető, a szertartás sürgetős; a feladat a kolostoré: tagjai közül valakit kiküldeni, aki azt végrehajtsa.

A rendes lelkész távol volt: az apátúr Ince testvért szólítá fel, hogy keljen útra a kívánt szertartást elvégezni.

Ince készen volt hirtelen; ő és az egyházfi felültek a szekérre. Az egyházfinak jobb dolga volt: ő a kocsis mellé került, s az magának jó ülésről gondoskodott, míg Ince számára csak egy kéve zsupp volt odadobva a saraglyába ülésnek; hanem hiszen (mint Gideon testvér mondó) az első apostolok, mikor keresztelni jártak, még ilyen alkalmatossággal sem voltak ellátva.

Négy óráig tartott az út oda; ha ugyan útnak szabad nevezni egy szakadatlan kővágányt, aminek az a célja, hogy egy szekéren ülő embernek minden porcikáját kipróbálja, hogy jól oda van-e a másikhoz kapcsolva.

Dudának hítták azt a falut, ahová Incének kegyes küldetéssel kellett mennie.

Ott feküdt valahol a Bakonyban az isten háta mögött. De annál szebb volt a lakosaitól, hogy ők még a háta mögött is tisztelték az istent, mégpedig hogy erősen tisztelték, az azzal bizonyítható be, hogy mindannyian kálvinisták voltak, akik maguk kenyerén dicsérik az urat.

Templomot is építettek maguknak, már olyant, amilyen tőlük tellett, biz annak tornya nem volt; mellette állt a harangláb, s maga csak azért nem harangozott a pap, mert először is a csengettyű régen el volt repedve, másodszor pedig, s ez a fő dolog: nem is szokott őnáluk pap lenni, hanem csak lévita, aki egy személyben képvisel papot, kántort, tanítót; prédikál, imádkozik, keresztel, temet; ábécét tanít, s a híveknek beénekel meg kiénekel. Akad azért erre a helyre is mindig ember, s a dudaiak meg vannak az állapotjukkal elégedve, s nincs az a földi kincs vagy égi malaszt, amiért hitüket elhagynák.

Pedig bizony nagyon szegény emberek. Népdal is van róluk „Dudaiak nem élhetnek, ha csak szenet nem égetnek.” Igenis, szenet égetnek, ez az ő földi hivatásuk. Nem is tagadhatnák el, ha akarnák sem, mert a szénpor annyira bevette magát epidermiszük minden pórusába, hogy színükre nézve etiópi fajnak tekinthetők.

Kis helységük el van dugva mély hegy-völgy közé, tekervényes, zökkenős út vezet odáig, melyen még akkor is kerékmarasztó sár van, mikor másutt országos aszályról panaszkodnak. Ereken, patakokon keresztül kell járni híd nélkül; terebélyes vén fák keresztülnyújtogatják az úton vastag gyökereiket, s a meztelen sziklafalról csepeg alá a víz.

A hegyeket rengeteg erdők borítják. Itt terem a falu népének a kenyere: a fa, amit előbb szénné kell égetni; mert ha faalakban akarná a városba beküldeni, többe kerülne neki a fuvar, mint amit a fa érne.

Egy mély üst fenekén fekszik a kis helység, melyben már délután négy órakor nyáron is este van. Köd és füst közül feketéllenek elő a szalmás háztetők, rendetlen hosszú utcát képezve egy kanyargó hegyi patak mentén, mely elébb jól felmossa az odavezető utat.

Amint a fakó szekér, mely Incét idáig hozta, az úton átcsergedező patakhoz ért, ahol a lovak szokás szerint megálltak a vízbe belekóstolni, a patakon túl egy férfialak látszott az érkezőre várni, akinek nem kellett bemutatás, hogy első tekintetre meg lehessen benne ismerni a falu lévitáját.

Hosszú, sovány alak, előrehajlott nyakkal, melyet egy fekete nyakkendő oly szorosan tart bepólyázva, mintha büntetésből volna rácsavarva, úgyhogy mikor a fejét félrefordítja, az álla egyet vonaglik belé. Arcát nézve lehet az ember nagyon fiatal is, lehet kicsinyt vén is. Simára van az borotválva, de elég ráncos; s bár nagyon komoly mindig, de azért mégis bohókás. Haja hosszúra van eresztve, s fekete kabátja állig begombolva, ami nem csekély vezeklés nyári időben. Minden ékszere egy lószőrből kötött gyűrű balkeze kis ujján; azt nyilván maga készítette; s jobb kezében egy görcsös pálca, melynek fejére egy kutya van faragva: ez is saját művészi alkotása.

A parton álló alak elébb egyet köszörült a torkán, azután rekedten, torokba szorult hangon megszólító Incét, balkezével belekapaszkodva a lőcsbe:

– Jó napot, felebarátom. Itt várék, mondván szent Dáviddal aki utasokkal eszik, áldozik. Nem hallgatom el ugyanis, hogy az út, mely falunkba viszem oly sáros és zökkenős, hogy sokkal jobbnak találnám, ha felebarátom leszállana itten, s én aztán elvezetném itt a szép mezőn keresztül a kerteken át a parókiáig, a szép zöld pázsiton. De meg azután – khm, rhm (ez a torokköszörülést jelenti) – hogy az igazat megvalljam: „Igazmondás légyen szájamnak ejtése” –, tartván Ezekiással; nem igen szeretném, hogy egy más hitű szerzetes menne végig szekéren az egész falun, s a parókián szállna le; mivelhogy olyan az én népem szent Dávidként, mint Básának bikái; ennélfogva jobbnak látnám, ha e szép virágos pázsiton keresztül; s a többi.

Azzal szokta a mondását bevégezni rendesen, hogy „s a többi”, mikor már sejtette, hogy úgyis érti a hallgató.

Ince mind a való indokot, mind a helyettesítettet elégnek találta arra, hogy a szekérből leszálljon, ami négy órai zötyögtetés után valódi pihenés volt ránézve, s szívélyesen sietett kollégáját üdvözölni.

– A dudai lelkész urat tisztelhetem – kérdezé.

– Nem lelkész, csak lévita – igazító ki az elfogadó. – Nevem Sós Márton, semmi egyéb. Ha úgy tetszik.

Azzal maga mellett bocsátva vendégét, azon igyekezett, hogy azt a keskeny gyalogút használatában megtartsa, az ő csizmáinak kevesebbet ártván a harmatos fűben gyalogolás.

– Engem egy véletlenül itt született katolikus kisded megkeresztelésére híttak ide – mondá Ince.

– Az bizony akképpen történt – magyarázó a lévita –, hogy valami kóbor asszonyszemély itt bujdokolván, az elkerülhetetlen sors e faluban érte utól, ahol is senki őt be nem fogadván, utoljára is a parókiára menekült, s ott a tiszteletes asszony által befogadtatott, és ápolás alá vétetett. Úgy tudom, hogy leányzó az, aki született, s mivelhogy az anyja katolika: ezért máshova kellett folyamodnom, mert félő, hogy a gyermek meghal.

– Pedig ez a véletlen nagy kellemetlenség lehet önre nézve – mondó Ince. – Önnek igen hitbuzgó népe van.

(Ezt onnan tudhatta Ince, mert kocsisa az egész úton nem volt rábírható, hogy valami kérdésére feleletet adjon; ha pedig szemközt találkozó ismerős kérdezé, há megy, mit visz, annak azt felelte dacosan: ördög vagyok, papot viszek.)

Sós Mártont nem vitte rá igazmondó lelke, hogy egy el nem követett jó tettel dicsekedjék.

– Nem az én cselekedetem az, hanem a tiszteletes asszonyé meg a leányáé.

– S az nem az ön családja?

A lévita meggondoltan lógatta a fejét, s sokáig gondolkozott rajta, hogy mit feleljen.

– Az az elődöm özvegye. Én még új ember vagyok itten.

S hogy még jobban elhárítson magárul minden érdemet és felelősséget, egészen tisztába hozta a helyzetet.

– Az özvegy most a kegyelemesztendőt tölti itten. Nálunk az a szokás, hogy a lelkész özvegye férje halála után még egy évig a parókiában marad, mint Mózes mondja: „Ne űzd ki a kecskét gödölyéjével együtt”, s azon évben az egész fizetést ő kapja.

– S mennyire megy ez a fizetés Dudán?

– Biz az sok. Tizenöt forint készpénzben, tizenkét öl fa, kilenc szapú kétszeres, hat zsák karórépa, hat zsák csöves kukorica, fél mázsa só, egy birka, egy tehéntartás, fél lánc kertiföld, négy sertésre makkoltatás, azután minden pártól egy sonka; ha szilva terem, minden üsttől egy icce vutka lukmának, aztán minden gyerektől, aki iskolába jár, egy tyúk meg tizenkét tojás; minden szekeresgazdátul egy fuvar, azután minden temetésért egy huszas énekkel, egy tízes ének nélkül. – S a többi.

A lévita mindezt nagyon komolyan adta elő.

Ince közel volt hozzá, hogy elnevesse magát e furcsa fizetési sorozaton, mely soknak az igaz, hogy „sok”, csakhogy együttvéve „kevés”.

– De hát meg lehet ebből élni?

– Bizony nem olyan bőven, mint a kalocsai érsekségből; hanem hát erre is akad ember. Nálunk is vannak jó parókiák; de azokba csak olyan ember jut, aki első eminens volt, vagy akinek esperes az apja vagy legalább az ipa; az olyan ember pedig, mint magam, akinek csiszlik volt az apja, s aki mindig első volt a klasszisban – hátulrul: – mert mint szent Márk evangelista mondja: „Az utolsók lesznek egykor az elsők;” – annak idejut ki Dudára; s a többi.

A jámbor lévitában jó adag maradt meg a „bennlakói” mórióskodásbul, keverve az öngúny cinizmusával.

Ince érzé, hogy tőle gyöngédtelenség volna ezt a kérdést tovább űzni-fűzni, s abbahagyta azt. De nem úgy Sós Márton. Ő benne megvolt a cinikusok dicsvágya: a nyomorúsággal kérkedni, s most már egészen be akarta avatni a helyzetbe kollégáját.

– Még az előttem megholt lévitának könnyű volt a dolga. Életrevaló felesége volt: az könnyített a sorsán olyaténképen, hogy a kertjében káposztát termesztett, s rengeteg pénzt árult belőle. Nevetni tetszik ugyebár azon a szón, hogy „káposzta”? Pedig ne tessék nevetni; mert az ő káposztái olyanok a káposzták között, mint Góliát a filisteusok között: elhordták azokat messze földre; még Veszprémbe is. Kérdezze meg csak a püspöktől!

Ince azt mondta, hogy inkább elhiszi.

Sós Márton pedig már benne volt a káposztában, s nem akart belőle kijönni.

– És aztán nem tudja ám senki más ennek a káposztatermesztésnek a titkát, egyedül a tiszteletes asszony. Hiába is próbálgatja azt más. A többi szomszédjának csak karalábéja terem, az is fás. Én tudom, mert nekem főznek belőle. Mensa ambulatorián éldegélek addig, amíg az özvegy kegyéve tart; s a többi.

Azután úgy látszik, mintha más érdekesebb tárgyra akarná átvinni a beszélgetést.

– Nézze csak felebarátom, találja ki, micsoda fából van ez az én botom? De csak vessen hozzá. Mondjon valamit.

Ince találgatta; az igaz, hogy csodálatos egy termény is volt az: erei, csomói, cikkei vannak, bunkó a végén:fiatal szágópálma? áloészár? fává lett pulykaorr?

– Egyik sem! – szólt diadallal a lévita; – ez annak a káposztának a virágtorzsája, amit a tiszteletesné termeszt.

Ince gyöngéden érinté azt a kérdést, hogy elvégre is mi sors vár az ilyen elárvult papözvegyre, ha a kegyév letelt, s azontúl se fizetés, se káposztáskert?

– „Jó az isten: ki a mezők liliomait ruházza”, mondja bölcs Salamon. Azért csak nem látott még senki özvegy papnét koldulni menni. Többnyire vagy maga férjhez megy, ha még fiatal, vagy ha eladó leánya van, azt veszi el valaki, s aztán annál telepszik le. Gyakorta maga a hivatalbeli successor az, akit számára rendel az isten, mondván Mózessel: „Nem jó az embernek egyedül élni.”

Ince discrétus célzást tett, hogy talán itt is találkozunk az isteni gondviselésnek hasonló ujjmutatásával?

A lévita arcvonásai akaratlan mosolyra vonultak e kérdésnél. Sovány arcbőre feszes redőket vetett e mosolynál, melyet hasztalan iparkodott el-elsimítani; az áruló derültség erővel visszatért megint. Tetszett is neki a kényes gyanúsítás, meg nem is. Hízelgett a férfiúi büszkeségnek, de homályosítá a papi méltóságát.

– Nem lehetetlen a dolog. Az özvegy ugyan már kissé idős; de igen jó áldott teremtés, és kitűnő jó gazdasszony; a leánya ellenben szép és fiatal, de nagyon akaratos természet és még mindig tudatlan.

– És így nehéz a választás.

– De ha bölcs Salamonnal tartunk, könnyű. A leány feleségnek, az anyja napamasszonynak és – s a többi.

– Eszerint csak Isten áldása kell hozzá.

– De bizony van a dolognak egy bibéje. Egy igen nagy bibéje. Tetszik tudni: én fanatikus nem vagyok. Én semmi más vallásbelit nem gyűlölök. Én soha a pápista diákokkal nem verekedtem, sem őket pullusoknak nem csúfoltam, a lutheránusokról sem terjesztettem odiosus anekdotákat, még a zsidókat sem bántottam soha, rácot pedig testi alakjában nem is láttam, erre mifelénk nem teremnek: valamennyit mind magamhoz hasonló istenteremtésének tartom.

Ince mindannyiak nevében elismerését fejezé ki e méltányosság fölött.

– De tetszik tudni, a köznép nem olyan. Ez a magáéhoz szít, s rugódozik a másszőrűek ellen. Előttem van antecessorom szomorú példája. Ő katolikus leányt vett nőül. Ez volt a főoka, amiért idekerült Dudára. Se a hívek, se a consistorium nem tudták ezt neki elnézni. Sohasem jutott promotióhoz. Pedig úgy prédikált, mint szent Pál, s olyan tudós volt, hogy még a leányát is megtanította anglusul, franciául. Mégsem tudott Dudánál tovább jutni. Ez az én népem pedig kegyetlenül buzgó a maga hitéhez, s minthogy a lévita felesége nem járt az ő templomába, azzal büntette meg a lévitát, hogy vizet töltött a lukmájába, csermelyét kevert a búzája közé, s a legsoványabb sonkákat válogatta ki a számára. Én pedig három dolgot nem szeretek: a vizet a pálinkában, a csermelyét a kenyérben, s a csontot a húsban.

– Annálfogva meg kellene a balhelyzetet váltani az által, hogy a menyasszony térne által. – Ince kitalálta az enigmát.

– Az ám – hebegé a lévita. – Ez a bibéje a dolognak! S a kisasszonynál ez már nem volna olyan nehéz, mint az asszonyságnál; mert ő már atyja után félig úgyis nostras. Neki csak fél lábbal kellene átlépnie.

Ince meg volt felőle győződve, hogy azt minden bizonnyal meg is fogja tenni Sós Mártonért, s azután ez a nagy bökkenő is el lesz hárítva az útból.

E meggyőződésében teljesen megerősödött akkor, midőn a mezőn keresztülvágva, végre eljutott barátságos kalauzával együtt abba a kertbe, mely a parókia hűbérét képezte. A mellette elfolyó patakot egy keresztüldöntött bükkfaderék hidalta át.

– Íme, a tiszteletesné káposztái! – mondá a lévita, a szerzetest bevezetve „in medias res”.

S azok valóban megnézni való, sőt megtapogatni való tünemények voltak. Másfél láb átmérőjű hatalmas ellipszoidek, hüvelykujjal benyomhatatlan kemény koponyákkal, kalapnagyságú levelekkel. Egy-egy felmagzott növény virágtorzsája, izmos karóhoz kötve olyan volt, mint valami agavé virágbokrétája.

– Nézzen ön ide! Micsoda fejek – magyarázá elragadtatással a lévita. – Akármi legyek, ha ezek a káposzták nem gondolkoznak. „Cogito; ergo sum.” (Gondolkodom, tehát vagyok.) Azt mondja Kánt. Márpedig a káposztának feje „van”; tehát „gondolkozik”.

Ez olyan nagyszerű élc volt, hogy Sós Márton megállt, és kiegyenesedett maga magát megbámulni. Ince is mosolygott rajta.

Pedig azok a nagy zöld fejek, ha gondolkoznak, akkor beszélnek is. S ha beszélnek, azt mondják egymás között; „Aha! már itt van. Ő még nem tudja, hogy mi kik vagyunk? de mi már tudjuk, hogy ő kicsoda!… ,Hallgassatok!’ parancsolt rájuk az ölnyi magas virágzó dédős, megrázva maghüvelyeit, amint a vendég elhaladtában vállával hozzáért: ,Csendesen odalenn, ti egyéves novitiusok! ti itt maradtok, mi vele megyünk.’”

És amint Ince végighaladt a duplaszegfűkkel és violákkal szegélyezett úton, egy percig úgy volt, mintha álmodnék. Egy percig mintha álmodná mindazt, ami körüle van; de más vidéket, más eget hozzá: – és más érzelmet odabenn.

A lévita felköltötte belőle.

– Íme felebarátom: ez az én kastélyom. Mint Horatius mondja: „Non ebur, neque aureum mea renidet in domo lacunar.”

(Sem elefántcsont, sem aranyos mestergerenda nem ragyog én házamban.)

Az igaz, hogy elefántcsont és aranyozás mentül kevesebb volt rajta. Egy deszkagunyhó volt az, éppen akkora, hogy egy hárságy elférjen benne. Luxusnak lehet azonban nevezni, és méltán, hogy deszkafalai be voltak ragasztva papírral, melynek vonalazott sorai közé iskolai szorgalom írt verébfejű betűkkel kegyes zsoltári mondatokat.

– Annyiban hasonlít a szultán palotájához – mondá a lévita –, amennyiben az is tele van írva alkoránbeli frázisokkal. A lévita szokott élcelni, ha belejön.

Az ágy egyúttal könyvtár is volt: a vánkos alatt állt két vaskos foliáns, meg egy nagyon elnyűtt kötet, aminek az egerek a tábláját megették, s minden levele fel volt kunkorodva. Az ágy lábához volt támasztva egy gitár, az ágy fölött függött egy vadászpuska, s az ajtósarkon lógott egy törülköző. A lévita szokott énekelni, lövöldözni és mosdani.

– Ez az én rezidenciám – szólt büszkén és elégülten. A parókiát engedem mind a két szobájával az özvegy használatára; ámbátor az egyiket jogom volna magamnak követelni. Innen legalább a káposztáskert fölött is őrködhetem, s ekként duplex libelli dos est. S a többi.

Valóban még ez a hivatal is együtt jár a lévitasággal. Egyébiránt ez a figyelmes gyöngédség becsületére válik Sós Márton jó szívének, s kedvező elővéleményt ád felőle.

A kertből egy kis méhesen át lehetett az udvarra jutni. A méhkasok üresen álltak most.

– A babonás nép azt szokta tartani – mondá a lévita –, hogy a méhtartó gazda halálával a méhei is elvesznek, csupa szimpátiából; hanem az csak babonás hit. Tömérdek gyilkos csomorika termett az idén a mezőn, annak a virágátul vesztek el a méhek. – Azonban keresnők fel azt a bűnös asszonyi állatot; s a többi.

Ince bámulva tekinte Sós Mártonra.

– Kit?

– No azt a gyerekágyas személyt, aki a felebarátomat ide hívatta.

– Ismeri ön őt?

– Én-e? „Deus avertat!” Egyszer és utoljára láttam őt életemben tegnap.

– S miért nevezi őt bűnösnek? Igaz, hogy mindnyájan bűnösek vagyunk; de nem hordjuk ezt mint predikátumot a nevünk előtt.

– Magátul hallottam – felelt a lévita komolyan. – Furcsán járt az velem nagyon. Hát amint az új világpolgár, azaz hogy polgárnő már örvendett az Isten világának: odahivat engem magához az anya, és mindenkit eltávolítva a szobában, elkezdi nekem elmondani bűnös élete folyását, melyből az volt a tanulság, hogy ő voltaképpen egy férjét elhagyott nő: aki éppen nem susánnai életet folytatott. Bámultam az őszinteségén. De még nagyobb lett elszörnyedésem, mikor elmondta mindazt, ami rosszat életében cselekedett, majd elkezdé még azt is bevallani, amit cselekedni szándékozott és ezután szándékozik. Elmondá előttem, hogy föltette magában, hogy fia születik, azt valahol a félreeső falvak egyikében kiteszi valakinek az ablakába, s ott elhagyja; mert az úgyis korhely lenne és háládatlan; de miután leánya született, azt megtartja és fölneveli, mert az jobban megmarad az anyjánál, s később még segíthet is rajta, ha szép lesz. Én álmélkodva kérdezém, hogy immár miért kellett nekem megtudnom mindezeket? Felele pedig ő, mondván: uram, adj feloldást nekem az én bűneimből! – A boldogtalan: azt hallva, hogy pap vagyok, katolikus papnak nézett, s meggyónta a legtitkosabb gondolatjait is nekem… s a többi.

Ince összeborzadt, s hátralépett a beszélőtől. Előtte szentségtörés volt az, amit ez most előtte tett: a gyónástitok elárulása; pedig a jámbor lévitánál nem volt az egyéb gondatlan indiszkréciónál, egy általa erkölcsileg mélyen elsüllyedtnek látszó, tehát megvetendő személy ellenében, kivel ilyen furcsa „qui pro quo”-ba keveredett, akinek a titkait ő se nem kérdezte, se nem ígérte, hogy őrizni fogja. Nem is vette észre, hogy ezen a másik pap megütközik.

– Ha úgy tetszik, lépjünk által az udvarba… s a többi mondá, megnyomván a fakilincset, mely az udvarra nyíló méhesajtót betéve tartotta.

A szűz eredetije

A lévita jól ismerte a maga népét.

A paplak udvara tele volt már akkor összecsődült hívekkel. Vén asszonyok, fiatal menyecskék tereferéltek nagy szörnyűködéssel; vásott suhancok kapaszkodtak fel a léckerítésre zsivajogni, még az udvaron levő szederfára is felmásztak, s onnan kandikáltak be a ház ablakán; a bejáróajtó előtt pedig állt maga a kurátor és a két presbiter, elszánt tekintettel támaszkodva fütyköseikre. Ez az ellenállás.

Amint a kurátor megpillantja a méhesen át az udvarra belépő szerzetest, nem várja, míg az közelebb jön, hanem botját keresztbe téve az ajtó előtt, messziről kiált:

– Ide pedig barát be nem teszi a lábát. Itten keresztelni nem fog! Ezt a házat mi építtettük: nem adott hozzá se egy nádszálat, se egy vályogot az apátság. Itt én parancsolok!

S a kurátor teljes jogában volt, és a szerzetes számára nem volt semmi segedelem.

Hasztalan határozza el az „oecumeni concilium”, hogy a pápa csalhatatlan, a dudai lévita lakának küszöbén kezdődik a „non possumus”.

Sós Márton bátor és méltányos ember volt a maga egyszerűségében. Meg akará mutatni a szerzetesnek, hogy tekintéllyel és ékesen szólással mit lehet kivinni, s odasietett a hívei csoportja közé.

Hanem a kísérlet nagyon balul ütött ki. A derék férfiú nem bírt tovább jutni beszédében a megszólításnál: „Kedves atyámfiai!”, menten letorkoltaték, (különösen az asszonynép rettenetesen lármázott), mikor pedig a botját felemelé, hogy annak mozgatásával adjon szónoklatának nyomatékot, az lett belőle, hogy megfogták a botja végén a kutyát, s akkor aztán még az ő orra alatt kezdtek el ököllel mutogatni. Mire aztán ő is abbahagyta az erőtetést, mondván Bölcs Salamonnal: „Az okosabb hátrál”. A kurátor nyíltan kijelenté, hogy ő az istennek sem enged. (Feljebb pedig nem apellálhatni már.)

Ince abban a kínos helyzetben érzé magát, hogy küldetésének végrehajtása nélkül lesz kénytelen szégyenszemre visszafordulni. A botrányt fájlalta legjobban, mely ebből következni fog.

Ekkor belülről megnyílt a paplak ajtaja, s kilépett rajta egy ifjú hajadon.

Fekete öltönye volt, feje is fekete fátyollal bekötve, mely szőke hajzatát félig eltakarta.

Arcáról ragyogott a lélek jósága, ajkain mosolygó fájdalom: szemeiben szelídség: egész tekintete a magasztos lemondás eszményképe. – És karjai között egy kisdedet emelt, arcát felé hajtva.

Lám: a madonna képmása!

Amint kilépett a zajongó nép közé, éppen a leglármásabb asszonnyal találta magát szemközt, aki éppen azt vitatta, hogy ki kell innen dobni azt a jöttment személyt porontyostul együtt.

A leány nem szólt semmit; csak megállt előtte azzal a gyermekkel karján, és nézett szelíden a szemébe.

A kövér, veresképű asszony nagyot fújt, kifújta a dühét. S aztán azt mondta alantabb hangon:

– Itt van ni: a papkisasszony! Csak olyan szépen ne tudna nézni az emberre! s aztán még ide hozza azt a porontyot. Ni! Még az is rám néz!

Akkor megszólítá őt a leány. Oly édes, kérlelő, szívbe hízelgő hangon tudott szólni.

– Édes Kaszásné asszonyom! Hát tud ön haragudni egy kisgyermekre? Nem emlékezik már rá, mikor tavaly a kedveskéje meghalt; aztán visszajöttünk a sírocskájától, valahány kisgyermeket az utcán talált, mind felvette az ölébe, összecsókolgatá; hogyan mondta akkor: bárcsak az Isten adná vissza az enyimet! Milyen boldog az, akinek az Isten egyet adott! És azután is hányszor láttam, mikor kivette az idegen dajka kezéből a síró kisdedet, akivel az rosszul bánt, s megmutatta neki, hogy kell a kisgyermeket dédelgetni, elringatni, hogy elszenderüljön, s ön most haragszik erre a szegény kis ártatlanra, akit az Isten ide küldött?

A lányka odatartó karján a gyermeket a nők elé.

Nincs az a kerekes ágyú, amivel azokat az asszonyokat el lehetett volna hallgattatni; de amint a kisgyermeket meglátták, megfordult a haragjuk. Hiszen anyák voltak mindnyájan.

– Ni, hogy nevet! Ejnye, milyen helyes poronty!

Összebújtak körülötte, megbámulták. Kaszásné sírva is fakadt.

– Dehogy haragszom! Dehogy haragszom én, szegény kis gyerekecskére. Az isten őrizzen attól. Szegénykének, még fejkötőcskéje sincsen. Otthon az én kedveskémé a fiókban. Mindjárt elhozom szegénykének. Pólyácskával, vánkoskával együtt. Nem téged, nem! Ne félj semmit, te kis bolond! Azzal mutatóujját odaértette a kis gyermek ajkához; az pedig megfogta kis kövér kezével azt az ujjat, az ő marka nem érte azt körül.

Egy nyelves asszony mégis csak közbekiáltott onnan hátulrul.

– Hanem az anyja mégis csak gonosz személy; akinek ura sincsen. Ismerjük már! Annak nincs helye a mi parókiánkban.

– Édes, jó Csalánné asszonyom! – szólt a leány a kofálkodóhoz; – mikor egy vétkező nő Jézushoz futott üldöztetve, a mi Urunk betakarta őt palástjával s azt mondá: „meg van bocsátva neki az, hogy vétett; mert nagyon szeretett!” Jézus szent palástja ezt a szerencsétlent is betakarva tartja.

– Úgy beszél lelkem, mint egy tiszteletes – nyilatkozék erre Kaszásné asszonyom.

– Jól van, jól, no! – szólt közbe tekintélyes arccal a kurátor. – Nincs az ellen semmi kifogás, hogy az özvegy papné asszonyság egy beteg asszonyt házába fogadott. Ez az ő dolga. Nekünk „belső embereknek” csak az ellen van kifogásunk, hogy ebben a mi általunk épített paplakban katolikus szertartású keresztelés történjék. Ez a mi hitünket sérti.

– Tudom – szólt fejét lehajtva a leány. – És ennek mi vagyunk az okai: anyám és én. Önök sokat szenvedtek amiatt, hogy minket a sors idehozott. Anyám és én sok fájdalmat okoztunk önöknek: szégyene, gyásza voltunk a községnek, amit minden igyekezetünkkel sem tudtunk elfelejtetni.

(„No, az nem igaz” – dörmögött közbe a kurátor.)

– De hiszen nem sokáig fog már tartani – folytató a leány –, s ha önök úgy kívánják, siettethetjük az időt. Nem várjuk be itt, míg letel a szomorú kegyelemesztendő: megfogjuk egymás kezét szegény anyámmal, s elmegyünk, amerre világot látunk, s nem bántja látásunk önöket többé, az isten áldja meg az eddig velünk tett jókért…!

(„No, az sem úgy van ám.”)

– Most azonban kérem kegyelmeteket: adjanak utat, hadd vigyem le a gyermeket mint keresztanyja, a patakhoz; majd ott az isten szabad ege alatt, amely közös hazánk, megkereszteli azt a lelkész, és nem fog vele megsérteni senkit. Hisz a patakban még a vadmadár is megfürödhet.

Erre a felhívásra meghatottan nyitott előtte a nép utat; a leány ölébe karolta a gyermeket, s egy lépést tett az udvar hátulján álló szerzetes felé.

Ince lelkét magával ragadta e pillanat. Feledé, hogy egyedül van egy egész sokasággal szemközt. Ihlet volt az, mely megszállta. Hirtelen odasietett a leány elé, s elébb ott volt előtte, mint az a sokaságot elhagyhatta volna.

Ince apostoli alakja, bátor megjelenése igéző hatást gyakorolt volna a délszigetek minden vad népeire; ámde itt a civilizáció vadembereivel találta magát szemben, s azokat a külsőség le nem fegyverzi. Minket fétissel, tabuval, felmutatott kereszttel nem lehet meghódítani, mi a felvilágosodás mohikánjai vagyunk, s lehúzzuk a közénk jövő misszionárius fejéről – nem ugyan a skalpot – de a camaorát. Ha itt hódítani akar, a szellemét mutassa; ha bízik hozzá! – Ince bízott a magáéhoz.

– Rokonaim! Földieim! – szólító meg őket.

A szénégetők annyit már tudtak, hogy pappal tettlegesen gorombáskodni súlyos következményeket vonna maga után. Hagyták szólani. Hanem a kurátor megtett annyit, hogy hátat fordított neki: beszéljen annak!

– Önök teljes igazságukban vannak – kezdé meglepően a szerzetes. – Ezen háznak küszöbe oly szent és sérthetetlen, mint a szent Péter templomáé, s ha tilalmat vetnek fölé, okuk van rá, joguk hozzá. Önöknek tudós lelkipásztorai bizonyosan elmondták a nagy megpróbáltatásokat, miken egyházuk keresztülvitetett; az üldöztetést, sanyargattatást és a csábításokat, mikkel elődeiket hitüktől eltántorítani igyekezett a hajdankori hitbuzgalom és idegen ellenség. Ez emlékek kitörölhetetlenek maradtak önöknél. Hogyan hurcolták lelkészeiket gályarabságra? hogyan foglalták el templomaikat? minő furfanggal küldtek máshitű lelkészeket híveikre? E szomorú idők elenyésztek, s visszatértüktől megvédi önöket is, de minket is a törvény, de még inkább a kölcsönös szeretet egymáshoz; mert az igaz embernek igaztalanságot elkövetni csak úgy fáj, mint azt elviselni. De azért önök buzgósága és ellenállása igazságos és tiszteletreméltó. Mi is védtük templomainkat, káptalanainkat, midőn azokat idegen ellenség veszélyezteté. A „lapis refugii”, a menedék sziklájánál. Templomosaink védték meg a tatárpusztítás ellen oltárainkat, s a nagy mongol csordát Pannonhalma alól a mi bencéseink apátura, a hős Uross verte el egykor diadalmasan. S ha minekünk dicsőség volt védelmezni a szent helyeket, miknek kriptáiban királyaink hamvai nyugosznak, a templomokat, mikben az ország kincsei voltak egybegyűjtve, a káptalanokat, mikben a nemzet nagybecsű okiratai álltak: annál nagyobb érdeme önöknek, ha védelmére kelnek az egyszerű sárgunyhónak, melyet önkezeik hordtak össze az Úrnak tiszteletére.

A kurátor kezdte hátrafordítani a fejét a beszélő felé, Kaszásné asszonyom kezdte cirógatni Ince tógáját.

– Én a hitbuzgalmat tisztelem – folytató a szerzetes. – Úgyis lankadóban van az egész világszerte; s azt mondom az írással: „Vagy meleg légy; vagy hideg légy; mert ha langymeleg vagy, kiköplek szájamból.” És én nem jöttem önökhöz ez istenes buzgalmat megcsorbítani: ha azt akartam volna, jöttem volna karhatalommal hátam mögött; de én nem akarom, hogy önök utánam énekeljék a zsoltárt: „Öröködbe uram pogányok jöttek.” Egyedül jöttem ide; nem hatalmaskodva, de könyörögve: könyörögve egy ártatlan újszülött számára egy sugárt az égből, s egy pohár vizet a patakból, mely őt az életbe – és abba a másikba is – bevezesse.

A nép között helyeslő morgás hallatszott.

A lévita elszontyolodva tapasztalá, hogy az ő nyája, mely saját pásztorát nem akarta kihallgatni, a barát szavait hogy beveszi. Az igaz, hogy nem is baráttól megszokott beszéd volt az. Méltó irigységében azt dörmögé a kurátornak:

– No, hanem iszen ebből a barátból sem lesz ám esztergomi prímás soha.

A leány, azzal a kis gyermekkel karjain, az eksztázis gyönyörével hallgató Ince beszédét. Arca egészen átszellemült; szemei ragyogtak, keble hevült.

S most odalépett hozzá a szerzetes, egészen eléje.

– Engedjék tehát önök, hogy a kisdedet keresztanyja lehozhassa a patakhoz, ahogy helyesen kívánta. Légy üdvöz leányom!

A kurátor meg volt illetődve. Egyfelől ama szűz szelídség, ama szenvedő elhatározottság, másfelől az idegen pap alázatos buzdító szavai, mikből a saját fensőbbség érzete tört keresztül, megbéníták haragját; megfogta a papkisasszony kezét:

– Nem. – Nem viszik a patakhoz keresztelni azt a kisgyermeket. Azt már nem engedem. Ha már meg kell lenni, isten neki. Tessék besétálni, főtisztelendő úr!

De csak háttal fordult azért a pap felé, mikor kínálta.

S még azután egy ideig kezében tartá a papkisasszony kezét, s megjuhászult dörmögéssel mondó neki: „Aztán abból az innen elmenésből sem lesz ám semmi. – Ugyebár, tiszteletes úr?” – Ez meg félvállrul Sós Mártonhoz volt intézve.

A lévita arcán megint megjelent amaz akaratlan mosolygás, pergamen redőivel. Nem tudott ellentmondani, csak lesüté a szemeit nagy szemérmetesen, s egyet szippantott az orrával.

Azután engedte a kurátor a papkisasszonyt meg a szerzetest belépni a házba a gyermekkel együtt, s egész elérzékenyülve mondá a körülállóknak:

– Mikor olyan áldott jó két teremtés az anyjával együtt; de csak pápisták ne volnának.

S hogy azután ellágyulását valamely erélyes tettel palástolja, megsuhogtató a botját feje fölött, s nekiförmedt a bámészkodó gyerekeknek:

– Leszálltok onnan az eperfáról meg a kerítésről mindjárt! – s amelyik nem sietett, a nyaka közé hányt a mogyorófával.

Hanem az idegen hitű szertartáshoz be nem ment a hívek közül senki.

Odabenn a konyhában aggódva várta a zavaros jelenet kimenetelét az özvegy papné.

Arca szakasztott mása volt leányáénak, csak a szenvedések nyomai tették azt különbözővé. Ez is, az is a Madonnára emlékeztet; csakhogy az anya már arra az alakra, aki a Golgotán holt fia lábait ölelte, könnyezve.

Az anya kezet csókolt Incének, ki nem tagadhatá meg, hogy azt ne mondj a neki:

– Önnek a leánya egy szent.

– Bír azoknak a bátorságával – monda az özvegy. – Én nem mertem volna ezt tenni. Úgy tesz, mint a gyermek a vadállattal: nem fél tőle, mert nem ismeri még; s az nem bántja őt, mert látja, hogy nem fél tőle.

Ezalatt előkerült valahonnan az egyházfi is, akit addig le sem hagytak szállni a szekérről. Míg az a kereszteléshez szükséges előkészületeket megtette; Ince belépett abba a szobába, hol a gyermek anyja várt reá, bűneit meggyónni.

A kalandornő ez alkalomra szépen kifesté magát fehérre, s aztán elég színpadi rutinnal adta Stuart Máriából a gyónási jelenetet; végül azt az óhajtását fejezé ki, hogy kis szülöttét Fatimének kereszteljék, ami ugyan elismerten pogány név; de az nem tesz semmit: úgy sem lesz abból semmiféle szent. Ince aztán úgy tett eleget a kánonnak is meg az anyai szeszélynek is, hogy a keresztségben hozzáadta még a keresztanya nevét is, s lett belőle: „Fatime Serena.” A kalandornő a vezetéknevét is megmondá, az anyakönyvbe beírás végett. Egyébiránt ki tudja, minek fogják híni már jövő esztendőre?

Mikor a keresztelés végbement az első szobában, s a kisdedet visszavitték az anyjához a hátulsó szobába, már akkor a kalandornő arca gyönge pirosra is ki volt festve: ez jelentette az örömöt és anyai boldogságot. Következett egy jelenet: „Mari, egy anya a népből.”

Ince röviden búcsút vett az özvegytől és leányától; sietnie kellett, hogy még ma visszatérhessen a kolostorba: a nap nyugovóra járt már.

Odakint megköszönte a kurátornak és a lévitának a szíves fogadást, s az egyházfinak azt mondta, hogy csak üljön fel a szekérre, és térjen vele vissza: ő maga a gyalogutat választja az erdőn keresztül.

A lévita egészen helyeslé ezt a szándokot.

– Gyalog sokkal közelebb esik Dudához minden világrész, mint szekéren.

Aztán még annyira vitte a barátságot a szerzetes iránt, hogy úti kísérőnek ráerőtette a saját botját, azt az ő büszkeségét: aminek a fája valóságos hazai káposztatorzsa, s a faragott kutya rajta tulajdon műremeke. Incének el kellett azt fogadnia. Jó lesz az a kolostor ritkasággyűjteményébe: ilyen bizonyosan nincs még ottan.

Aztán ismét elkísérte a szerzetest a káposztáskerten keresztül egész az erdei útig.

Mikor Ince végighaladt ama nagy zöld fejek között, amik gondolkoznak, hogy mondogatták egymásnak: „Aha! már viszi a botot!” S hogy förmedt rájuk a virágzó torzsaóriás: „Csitt, laposfejűek! a bot viszi őtet.”

Az özvegy és leánya is elkísérték őt a patak széléig. Ott volt egy bokor széles levelű balzamita. Ince öntudatlanul leszakított egy illatos levelet róla. Serena azt mondta, hogy ezt „Boldogasszony virágának” nevezik. Ince eltette a viráglevelet keblébe.

Itt aztán elváltak: ő sietett fel a hegyi útnak, az özvegy és leánya visszatértek a paplakba, a lévita beült rezidenciájába, mely egy dologban hasonlít a szultán palotájához, s levéve gitárját a falról, elkezdé keserves hangon énekelni az ismeretes dalt: „Jöjj az ablakodra kedves, Minden nyugszik már. Csak egy pár boldog szerelmes, Ide s tova jár.”

Ince messze járt már a hegyoldalra felkapaszkodó úton, s még onnan is hallá a búbánatos dalt a kertek közül: „Alusznak minden állatok, Nyugszik föld és ég; Csak a vidám indulatok Vannak ébren még.” Végre egy lövés dördült el. Ez üdvlövés volt a lévita puskájából az eltávozó után küldve.

És akkor, amint Ince visszatekintett az esthomány ködeitől fátyolozott völgyre, ismét úgy jött neki, mintha álmodnék, s álmában más tájat, más vidéket látna, s azt mondaná a lévitának, midőn ajándékbotjára támaszkodik: „A botodat már elvettem, majd elveszem még a gitárodat is, a puskádat is, meg a fagunyhódat is, és ki tudja még mit, amit magadénak tartasz, te szegény ember.”

Te szegény ember, aki mégis olyan gazdag vagy!

Tied vagy magadé!…

Az út folyvást fölfelé vezetett. Sok ideig egy meredek fehér sziklafal képezte egyik oldalát, melytől az erdős hegyoldal meredekesen futott alá, a fák koronái emelkedtek csak az út magasáig alantról. A telehold odasütött a fehér mészsziklára, s a szerzetes árnyékát éles körvonalokban rajzolta oda. Az árnyék előtte járt messze elnyúlva.

S az árnyék beszélt hozzá:

… Rátaláltál. Ez az. „Az enyim.” Az oltárkép eredetije. A szűz. Eszményképe a szűznek. Valahányszor a szentkép elé letérdelsz, mindig előtted fog állni az eredeti: s nem fogod imádhatni az égit anélkül, hogy a földit is ne imádd vele…

… S neked csak az imádat jut. A boldogság másé.

… Az a „más” az utolsók egyike: te az elsők elsője vagy. Az egy vézna, félszeg, nevetséges alak; te egy délceg dalia. Az egy homályos eszű korlátolt lélek, kinek minden világa egy falu, minden tudománya egy biblia: abból is hamisan idéz; meg ami ráragadt az iskolában, ott is az utolsó padon; akinek minden élce a vén diákos pennalismus; te pedig egy lángész, ki a korszellemmel együtt haladtál, s a tudomány egész csillagrendszerében ismered az utat. Az egy szegény ördög, ki a dudai vályogházon s a káposztáskerten kívül sohasem fog egyebet bírni; te egy hatalmi pályának bizonyos diadalra hívott versenyzője; egy fényes névnek önteremtő örököse: egykor az optimates egyike, prelátus, felsőház tagja, egyházi fejedelem: öneszed, önérdemed erejénél fogva…

… És mégis mennyivel több az a „másik”, mint te vagy: ő bírhatja azt, amit te soha!

„Apage Satanas!”

De az árnyékot nem bírta elűzni magától.

A puszták magánya, az erdők csendessége nagyon jó a kísértőnek arra, hogy az embert megtalálja.

Ince védte magát az árnyék ellen, mely együtt lépett vele.

– Nem igaz! nem boldogabb az, akinek szabad minden gyönyör. Én a szellem gyönyöreit bírom, más a testét. Az én gyönyöröm örökké tartó, soha nem hervadó. Az övé rövid, múlékony, hosszú bánattal viselős. Én is szerethetek, mindent és mindenkit. Engem is szerethet mindenki. Lehetek boldog, és tehetem boldoggá azt, akit szeretek. Lehetek ember; de nem lehetek állat… Ő a keresztség sacramentuma által már szellemi kötelékbe lépett velem. Még az a másik nem bírja őt. S ha bírni fogja is valaha, az csak a test lesz: lelkét én jegyeztem el magamnak. S ez nem vétek fogadalmam ellen: ezt kánonaink rendelik így; a keresztelő pap s a keresztanya szellemi jegyesek. Szűz jegyesség, mely átkísér az örök üdvösségbe.

Az út a fehér sziklafaltól letért a völgy mélyébe, a holdvilág eltűnt, az árnyékot elnyelték a fák homályai, s elriasztók a fénylő szentjánosbogárkák a fák alatt: mire hazaért Ince a kolostorba, kedélye fel volt tisztulva, arca nyugodt és szenvtelen. Midőn ágyába lefeküdt, nyugodtan mondá el az Ave Máriát a Madonna-kép előtt.

De ettől a naptól fogva kerülte Gideont. Nem akart tekintetével találkozni.

És imakönyvét elzárva tartó, nehogy más lapozzon benne, s megtalálja azt a zöld levelet.

Pedig hiszen – mit találna rajta, hisz azt minden ember tudja, hogy ennek a levélnek a neve „Boldogasszony virága”.

Golgota

Két menedéke van az aszkétának a kísértés ellen: a templom és a könyvtár. A tudós védnői nemcsak a szentek, hanem a múzsák is. Az imának sikerét erősíti a tanulmány.

Ince még azon ősszel segédtanári állomásra lett emelve, a ránézve oly kedves szakmában: a történettanban. A szorgalom, melyet hivatásában kifejtett, több volt, mint szenvedély: az már küzdelem volt.

Most már külön szobában egyedül lakott, magának élhetett. Nappala hivataláé volt; éjjele a magáé. A nappal üres óráit, a heti szünnapokat a könyvtárban tölté, annak kincshalmazai közül keresve elő a tanulmányaihoz szükséges kútforrásokat. Éjjel azután dolgozott. A reggeli harangszó gyakran asztalátul szólítá el. Egy roppant műbe kezdett bele, melynek elkészüléséhez évek sora szükséges, és pihenéstelen rabszolga-szorgalom. Aközben tanított és tanult. Mint tanár nem érte be azzal, ami puszta kötelessége volt: tanítványait magánórákon képezte tovább.

Gideon és a „halászok” ezért azt sugdozták róla, hogy e magántanórákat azért tartja, mert szereti a pénzt: azokért fizetnek a gazdagabb tanítványok; ámde ő a szegényeket is éppen úgy tanította külön leckéken.

Amellett két nehéz tantárgyból maga is vizsgát tett le, kitűnő eredménnyel.

Azon évben a hercegprímás pályaversenyre hítta fel az összes magyar római hitű tanítószerzeteket. A feladat volt: leírása azon csodatéteknek, miket a Boldogságos Szűz eszközölt Magyarországon, história, krónikák, hagyományok és műemlékek nyomán. Jutalma: száz darab Szűzmáriás körmöci arany. A pályadíjt Ince műve nyerte el a bírálók egyhangú ítélete szerint: ami nagy büszkeségére vált kolostorának és egész rendének; neki pedig ezt az irigység sugallta címet szerezte társainál: „Polükrátész”. (A szerencse kedvence.)

Mikor e jutalom elnyerése után Gideon találkozott vele, ezzel a szóval gratulált neki:

– Egy fogadalmad már meg van törve: a szegénység.

Száz arany nagy kincs egy szerzetesnél. Mit is csinálhat vele? Könyveket vesz vagy festményeket. Egyéb fényűzés, szerzemény ránézve nem létezik. Vagy heverni hagyja szekrényében, hogy ha egyszer meghal, valami szegény rokonát boldoggá tegye vele.

Telt nap nap után. A háborító álomlátásoktul elszoktatta a szívet a munkában átvirrasztott éj; s az oltárkép oltalmat nyújtott saját képmása, az élő ábrándkép ellen. Gyakran kihullott a toll a dolgozó kezéből, hogy térdre esve választott védszentje előtt, zokogva boruljon ágyára, és kérjen tőle erőt az égtül nem földi kínok elviselhetésére.

Testkínzó virrasztás, józanság, szellemi erőfeszítés, égi malaszt és a jellemerő, melyet szent esküvés edzett, erős várat képeztek körüle, melyen a kísértő nem törhet keresztül; s ha a csábarcú rém mégis belopózott, ott kész védőrséget talált a hideg filozófiában. Ez a világi rend. Az élet prózája meggyógyítja az ábrándok betegségeit.

De hátha egyszer mégis halál a vége az ilyen betegségnek? Mégis sokszor kiverték az ábrándok szívéből a tanulmányt, az egybefüggő gondolatot, az öntudatos imát, s magukkal ragadták. Sokszor ott virradt meg a kolostor udvarára néző ablakánál, s elbámult merengve a négy óriási fenyőfán, mely az udvar közepén egymásra borul. Íme, e négy fenyőt ide ültették fogolyként, bezárva négy magas fal közé, hol csak kimérve jut napfény és szabad lég, s íme, a négy fenyőszál addig emelkedett, míg túlnőtt a kolostor tetőzetén, fölfelé tört utat magának, s koronájával szabadító ki magát börtönéből.

… Absit omen!

Ince rákényszeríté magára azt a hitet, hogy nem is gondol többé ama szelíd, mártírtekintetű gyermekre, ki mint egy szent lépett eléje a felbőszült tömeg közé, s lecsillapítá azt az ihlet varázsával. El tudta őt már feledni.

A kísértés nem jön eléje többé. Hiszen semmi helyzet sem képzelhető, melyben ők valaha még egymással találkozzanak. S még egy új fordulat történt, mely az eszméknek más irányt, a gondolatoknak szokatlan táplálékot adott: a mozgalmas idő.

1848 volt az év.

Új eszmékkel vajúdó korszak, melynek hegyei ezúttal oroszlánokat szültek.

S e világrengés a kolostorok falai közt is érezhető volt. Valami volt a levegőben…

Valami névtelen ragály…

Még most őrködik ellene harangszó, orgonahang és tömjénillat.

A tudósok úgy híják azt, hogy „nosztalgia”.

Mi parasztok úgy híjuk azt, hogy „honszeretet”.

Jobb, ne beszéljünk még róla! Majd ráérünk gyógyítani (vagy belehalni), ha egyszer epidemice talál föllépni a vidéken. … A kolostorban egyházi ünnepély volt. Nyolc ifjú lépett előre subdiaconusból diaconusi állásba: azok között Gideon. Az apátúr e nap örömére az egész ifjúságnak engedélyt adott mulatságot rendezni az akali erdőben; csak Ince maradt honn. Rá nézve nem volt többé semmi társas mulatság.

E nap délutánján ismét ugyanazon szekér állt meg a kolostor előtt, mely egyszer már Incét Dudára vitte, s ugyanazon fuvaros hozott levelet az apátúr számára.

Az apátúr Ince jelenlétében bontá fel a levelet, s elolvasva annak tartalmát, így szólt:

– Az özvegy papné haldoklik: a halotti szentségeket óhajtja felvenni.

Ince úgy érzé, mintha egy tenger szakadna fejére. Ha őt fogják ismét odaküldeni! Ha ismét meg kell őt látnia! A szenvedőt, a kétszeresen árvát!

Az apátúr folytatá a levél tartalmát.

– A haldokló azt óhajtja, hogy a plebánus menjen el hozzá a végső vigaszt megadni, vagy annak távollétében egyike a tanároknak.

Ince a tengerből érzé magát felmerülni. A lelkész éppen jelen volt.

Az apátúr megbízta őt e küldetéssel: az rögtön felkészült s útra kelt.

Ince fölsietett magányos szobájába, s oltárképe előtt térdre borulva, imádkozott a haldokló nő lelki üdveért, s hálát adott az Úrnak, hogy e másodszori kísértetbeviteltől őt ily bölcsen megóvta.

A hálaadás korán volt.

Alig telt bele egy óra, hogy a lelkész eltávozott, midőn hirtelen viharos fergeteg támadt, mely jeges záporral verte végig a vidéket.

Két óra múlva visszatért a szekér a lelkésszel.