A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Nightwork

St. Martin’s Press, an impint of St. Martin’s Publishing Group,

New York, 2022

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2022 by Nora Roberts

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2023

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Darvasi Linda

ISBN 978-963-566-411-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Jasonnek és Katnek,
színházi gyermekeimnek

ELSŐ RÉSZ

A FIÚ

Egy fiú akarata a szél akarata, és az ifjúság gondolata hosszú, hosszú gondolat.

HENRY WADSWORTH LONGFELLOW:

Elveszett ifjúságom

Persze, férfiasan elviseljük a fájdalmat – míg más érzi.

WILLIAM SHAKESPEARE:

Sok hűhó semmiért{1}

ELSŐ FEJEZET

Amikor kilencéves volt, és az anyja először járta haláltáncát a rákkal, tolvaj lett. Akkoriban ezt nem választásnak, kalandnak vagy izgalomnak látta, bár a későbbi években a karrierjét mindezen dolgoknak tekintette. Az ifjú Harry Booth számára a lopás a túléléssel volt egyenlő.

Enniük kellett, fizetniük a jelzálogot és az orvosokat, meg kellett venniük a gyógyszereket, még akkor is, ha az anyja túl beteg volt ahhoz, hogy dolgozzon. Az anyja minden tőle telhetőt megtett, mindig is megtette, még akkor is hajtotta magát, amikor a haja csomókban hullott ki, és további kilókat vesztett amúgy is vékony testalkatából.

A kis cég, amelyet a testvérével, Harry őrült Mags nénikéjével alapított, nem tudott lépést tartani a rák költségeivel, a dollárjelek puszta nagyságával, amelyek szükségesek voltak ahhoz, hogy kezeljék azt, ami az anyja testében terjedt. Az anyja volt a Ragyogó Nővérek Takarítószolgálat gerince, s noha hétvégenként Harry is beugrott segíteni, ügyfeleket veszítettek.

Az ügyfelek elvesztése egyet jelentett a bevétel csökkenésével. Ha csökken a bevétel, pénzt kell keresned, hogy kifizethesd a Chicago West Side-on lévő, barátságos, kétszobás házon lévő jelzálogot.

Talán nem volt valami nagy szám a ház, de az övék volt… és a banké. Az anyja egyetlen hülye törlesztőrészletet sem mulasztott el befizetni, amíg meg nem betegedett. De a bankokat mindez nem érdekli, ha egyszer hátralékba kerülsz.

Mindenki a pénzét akarta, s még több pénzt tettek rá, ha nem fizettél időben. Ha volt hitelkártyád, vehettél gyógyszert, cipőt – a lába egyre csak nőtt – és hasonló dolgokat, de aztán mindez még több számlát, késedelmi díjat és kamatot meg ilyesmit eredményezett, egészen addig, amíg egy éjszaka meg nem hallotta az anyját sírni, amikor azt hitte, hogy ő már alszik.

Tudta, hogy Mags segít. Nagyon keményen dolgozott az ügyfelek megtartásáért, és a számlák, késedelmi díjak egy részét a saját pénzéből fizette. De ez egyszerűen nem volt elég.

Harry kilencévesen megtanulta, hogy a „zálogjog érvényesítése” azt jelenti, hogy az utcára kerülhetsz, és az „újbóli birtokbavétel” pedig azt, hogy az emberek elvehetik tőled az autódat.

Így aztán kilencévesen a saját bőrén tapasztalta meg, hogy a szabályok szerint játszani, ahogy az anyja tette, nem sokat jelent az öltönyösök, nyakkendősök és aktatáskások számára.

Tudta, hogyan kell zsebet metszeni. Őrült Mags nénikéje néhány évet töltött mutatványosok között, és megtanult pár trükköt. Afféle játékként megtanította őket Harrynek.

Jó volt benne, átkozottul jó, és ezt a tehetséget kamatoztatta is. Az anyja által gondosan megtanított jó és rossz sem sokat jelentett neki, amikor az anyja a fürdőszobában hányt a kemoterápia után, vagy amikor kendőt kötött a kopasz fejére, hogy elvonszolja magát kitakarítani valaki puccos tóparti házát.

Harry nem hibáztatta a puccos tóparti házakban, a tetőtéri luxusingatlanokban vagy a csillogó irodaházakban lakókat. Csak nagyobb szerencséjük volt, mint az anyjának.

Vonaton utazott, az utcákon bolyongott, kiválasztotta a célpontjait. Jó szeme volt hozzájuk. A gondatlan turistákhoz, a fickóhoz, aki többet ivott a kelleténél happy hourkor, a nőt, akit túlságosan lefoglalt az sms-ezés ahhoz, hogy a táskájával is törődjön.

Nem úgy nézett ki, mint egy tolvaj. Karcsú, fiatal fiú, aki épphogy csak megnyurgult, barna haja dús hullámokban omlott alá, és félig lehunyt, sötétkék szeme ártatlanul tekintett a világba.

Tudott elbűvölően mosolyogni, vagy lassan, félénken járni. Előfordult, hogy egy nap a fordítva feltett Cubs baseballsapkával takarta el hajkoronáját (ez volt a dinka külseje), vagy olyan lenyalt frizurába fésülte, ahogy szerinte a magániskolai ficsúrok viselik.

Az idő alatt, amíg az anyja túl beteg volt ahhoz, hogy tudja, mi történik, a jelzálog ki lett fizetve – Mags nem kérdezte, Harry pedig nem mondta –, a világítást sem kapcsolták ki. És elég pénze volt arra, hogy a használtruha-boltokban turkálva gyarapítsa a ruhatárát az általa megfelelőnek vélt darabokkal.

Egy régi iskolai blézer, egy öltönynadrág, egy kifakult Bears pulóver. Egy használt – talán harmadik kézből származó – télikabát belsejébe zsebeket és tasakokat varrt.

És megvette első álkulcs készletét.

A jegyeit megtartotta. Éles, tudásra szomjas esze volt, tanult, megírta a házi feladatait, és távol tartotta magát a bajtól. Fontolóra vette, hogy saját vállalkozásba kezd… pénzért megcsinálja mások feladatait. De tudta, hogy a legtöbb gyerek fecsegős.

Helyette inkább az álkulcsaival gyakorolt, és a könyvtárban lévő számítógépen a biztonsági- és riasztórendszereket tanulmányozta.

Aztán az anyja jobban lett. Bár még mindig sápadt és sovány volt, megerősödött. Az orvosok ezt remissziónak nevezték.

Harrynek ez lett a kedvenc szava.

A következő három évben az élet visszatért a normális kerékvágásba. Harry folytatta a zsebmetszést. Bolti lopásokat követett el… roppant elővigyázatosan. Semmi túl értékeset, semmi azonosíthatót nem emelt el. Előnyös megállapodást kötött egy South Side-i zálogházzal.

Egy hegynyi számlát kellett kifizetniük, és a pénz, amelyet a diáktársai korrepetálásával keresett, nem volt rá elég.

Különben is, már rákapott a lopás ízére.

Az anyja és Mags újra felépítették a vállalkozásukat, és Harry nyaranta három éven át takarított, súrolt, és közben felmérte a házakat és üzleteket.

Egy fiatalember, aki fél szemével már a jövőre figyel.

Aztán, amikor az adóssághegy dombbá zsugorodott, amikor az aggodalom eltűnt az anyja szeméből, a rák visszatért egy újabb táncra.

Két nappal a tizenkettedik születésnapja után Harry életében először betört egy házba. A rettegés, amelyet amiatt érzett, hogy ha elkapják és börtönbe hurcolják, megölheti az édesanyját, abban a pillanatban elpárolgott, amikor odabent állt a csendes sötétben.

Később, amikor visszatekintett, megértette, hogy ez volt az a pillanat, amikor megtalálta a célját. Talán nem volt jó cél, nem olyan, amelyet egy előkelő társaság elfogadna, de az övé volt.

Ott állt, most már magas fiúként, a régóta vágyott hirtelen növekedés után, és a széles ablakokon át, a tó fölötti beszűrődő holdfényt bámulta. Mindennek rózsa-, citrom- és szabadságillata volt.

Csak ő tudott róla, hogy itt áll. Bármit megérinthetett, bármit elvehetett, amit csak akart.

Ismerte az elektronikus eszközök, az ezüst és az ékszerek piaci értékét… bár az értékes ékszereket nyilván elzárták. Még nem jött rá, hogyan kell egy széfet feltörni. De rá fog jönni, ígérte magának.

Most nem volt ideje vagy lehetősége arra, hogy az összes fényes cuccot elvigye.

Legszívesebben csak állt és sütkérezett volna a sikeres behatolás fényében, de munkára kényszerítette magát.

Azt már megtanulta, hogy a legtöbb ember nem törődik azzal, ha a kisegítő személyzet előtt pletykál. Különösen, ha ez a kisegítő egy tizenkét éves gyerek, aki a konyha padlóját súrolja, miközben ő a szomszédjával valami jótékonysági akciót tervez egy kávé mellett az ebédlőben.

Harry tehát lehajtott fejjel és nyitott füllel szorgoskodva tudomást szerzett az ügyfél szomszédja férjének bélyeggyűjteményéről.

Az asszony nevetve beszélt róla.

– A megszállottja lett, amióta tavaly megörökölte a nagybátyja gyűjteményét. El tudod hinni, hogy épp most költött ötezer dollárt egy ilyenre?

– Bélyegre?

– És ebben nincsenek benne a hőmérséklet- és páratartalom-szabályzók, amelyeket az otthoni irodájában helyezett el, ahol az albumokat tartja. Régebben viccelődött a nagybátyja hobbijával, most már teljesen belevetette magát. Aukciókat és online oldalakat követ, hozzáadta a saját albumait. Ez most már befektetés, és így rendjén van. Úgy értem, mit érdekel engem, ha egy csomó hülye bélyeg van az asztalán? De római aukciók és kereskedők után kutat, hogy meglátogassa őket, amikor a jövő hónapban odautazunk.

– Hadd vegye csak a bélyegeit – tanácsolta az ügyfél. – Te meg vegyél cipőt.

Harry elraktározta az információt, és úgy vélte, az univerzum nagy, fényes jelet küldött neki, amikor a barátnő arról beszélt, hogy dobozokat kell kivinnie az autójához az eseményre.

Arcán csupa ártatlansággal ment be az ebédlőbe.

– Elnézést, Ms. Kelper, végeztem a konyhában. Ööö, nem kell esetleg segíteni a cipekedésben?

– Ami azt illeti… Alva, ő Harry. Harry, Ms. Finkle-nek jól jönne egy erős legény segítsége.

A fiú széles mosollyal feszítette meg a bicepszét.

– Szívesen segítek, mielőtt felmegyek, hogy a nénikémmel befejezzük az emeletet.

Így Harry Ms. Finkle-lel átment a szomszédos nagy, gyönyörű házhoz, amelynek csodálatos kilátása nyílt a tóra.

És első kézből megnézhették a riasztórendszert, amikor bementek. Nincs kutya, állapította meg, ami mindig plusz.

– Ööö, költözik, Ms. Finkle?

– Tessék? – pillantott rá futólag a nő, ahogy átmentek a széles előtéren. – Ja, a dobozok. Nem, jótékonysági rendezvényt tartunk, egy csendes árverést. Én vagyok a felelős a holmi összegyűjtéséért.

– Ez igazán rendes magától.

– Meg kell tennünk, amit csak tudunk a kevésbé szerencsésekért.

Egyetértek, gondolta Harry, és megfigyelte, hogy a földszinten a nyílt tér koncepció érvényesül. Látta a balra forduló folyosót, a bezárt, dupla üvegajtót, és a mögötte lévő férfias irodahelyiséget.

Harry kihordta a dobozokat és berakta egy fényes, fehér Mercedes terepjáró hátuljába.

S bár szerette volna… jó hasznát vette volna, visszautasította az ötdolláros borravalót.

– Ez jótékonysági célokra van – mondta –, de köszönöm.

Visszatért a munkájához, és a napsütéses nyári délelőtt hátralévő részében a keze forró, szappanos vízben ázott.

A hazafelé vezető vonatutat csendben tették meg a nagynénjével, mert kemoterápiás nap volt. Mags meditációval töltötte az utat, és az egyik varázskövét tartotta a kezében, hogy egészséges rezgéseket keltsen… vagy valami ilyesmi.

Aztán a cukorka rózsaszín fejkendőt viselő édesanyjával a kórházba mentek a legjobb és legrosszabb napjukra.

A legjobb, mert a nővér, akit Harry jobban kedvelt az orvosnál, azt mondta, hogy az anyja állapota egyre javul. A legrosszabb, mert anyja a kezeléstől mindig rosszul lett.

Harry az anyjával ült, és felolvasott neki a kemónapinak nevezett könyvükből. Az anyja behunyt szemmel feküdt, miközben a gép a gyógyszert pumpálta belé, de Harry mosolyt tudott csalni az arcára, sőt, kicsit meg is nevettette, amikor a különböző szereplőket más-más hangon szólaltatta meg.

– Te vagy a legjobb, Harry – mormolta, miközben Mags keresztbe tett lábbal ült a padlón az ágy lábánál. Elképzeli, mondta nekik, ahogy a ragyogó fehér fény elpusztítja a rákot.

Mint a legjobb/legrosszabb napokon mindig, Mags készítette a vacsorát, amelyről azt állította, hogy gyógyító hatású, és az illata majdnem rosszabb volt, mint az íze.

Füstölőt gyújtott, kristályokat akasztott fel, kántált és szellemi vezetőkről, vagy valami ilyesmiről beszélt.

De bármilyen őrült is volt, a kemoterápia napján mindig náluk maradt éjszakára, és a testvére ágya mellett aludt a padlón, egy felfújható matracon.

És ha tudta is, hogy Harry milyen gyakran kiszökik a házból, sohasem beszélt róla. Ha kíváncsi volt is, honnan van az unokaöccsének plusz száz dollárja, sohasem kérdezte meg.

Most pedig Harry ott állt Finkle-ék tóparti házában a fojtott csendben. Hangtalanul osont át rajta, bár azt sem hallotta volna senki, ha odacsörtet a dupla üvegajtóhoz.

Bent az irodában beszívta a levegőt, amelynek halványan füst- és cseresznyeillata volt. Szivarok, gondolta, amikor megpillantotta az íróasztalon lévő széles, díszes szivardobozt.

Kíváncsiságból felemelte a fedelet, beleszagolt. Kiemelt egy szivart, és úgy tett, mintha fontoskodva pöfékelne néhányat. A hecc kedvéért – elvégre tizenkét éves volt – betette a hátizsákjába.

Aztán beleült a portói vörös színű, magas támlájú bőrfotelbe, ide-oda forgolódott, és szemöldökét összevonva úgy nézett, ahogy szerinte egy tárgyalást vezető, gazdag ember tenné.

– Mind ki vagytok rúgva! – bökött ujjával a levegőbe, és nevetve felhorkant.

Aztán munkához látott.

Felkészült rá, hogy zárt fiókkal kell megküzdenie, de Finkle nyilvánvalóan túl biztonságosnak tartotta az otthonát ahhoz, hogy ezzel is bajlódjon.

Harry megtalálta az albumokat – összesen négyet –, és a toll-lámpáját használva elkezdte átnézni őket.

Nem viszi el mindet. Az nem lenne tisztességes, ráadásul túl sokáig tartana az elszállításuk. De az elmúlt három hétben rengeteg kutatást végzett a bélyegekkel kapcsolatban.

Finkle fekete, savmentes albumlapokon tartotta a sajátjait, és pergamenlapot használt a védelmükre. Volt csipesze, de Harry nem kockáztatta volna meg. Gyakorlat és ügyesség hiányában könnyen elszakíthatta vagy megrongálhatta volna a bélyeget, csökkentve ezáltal az értékét.

A legtöbb oldalon négy bélyeg volt keresztben és hat lefelé. Kiválasztott egyet az első albumból, és a bélyegeket gondosan átrakta a magával hozott rendezőbe.

Úgy érezte helyénvalónak, ha mindegyik albumból egy-egy oldalt visz magával, ezért félretette az elsőt, és kinyitotta a másodikat. Nem sietett, s mivel Finkle minden albumba beletett egy ügyes táblázatot, amely felsorolta az albumban lévő bélyegeket és azok értékét, nem is kellett nagyon megerőltetnie magát.

Éppen az utolsó albumoldalt választotta ki, amikor az üveg túloldalán fények villantak.

Torkában dobogó szívvel tolta be az album fiókját, fogta az utolsó oldalt, és azzal együtt siklott le az asztal alá.

Valaki volt a házban. Valaki rajta kívül.

Egy másik tolvaj. Egy felnőtt. Három felnőtt. Fegyverrel.

Berobbantak az elméjébe. Három feketébe öltözött, felfegyverzett férfi. Talán nem a bélyegeket akarják. Talán nem is tudtak róluk.

Dehogynem tudnak, és be is fognak jönni. Rátalálnak, főbe lövik, és elhantolják egy sekély sírgödörbe.

Próbált még kisebbre összehúzódni és láthatatlanná válni. Az anyjára gondolt, aki betegre fogja aggódni magát miatta.

Ki kellett jutnia innen valahogy a férfiak mellett, vagy keresni egy jobb búvóhelyet. Számolni kezdett. Háromra ki fog mászni az íróasztal alól.

A feldübörgő zenétől összerándult, és olyan erősen beütötte a fejét az íróasztal alján, hogy csillagokat látott.

Kóválygó fejében minden tiltott szót kimondott, amit csak ismert. Kétszer.

Másodszor saját magát szidta az ostobasága miatt.

A tolvajok nem kapcsolják fel az átkozott lámpákat, és nem bömböltetik a zenét.

Valaki van a házban, oké, de nem egy fegyveres tolvajbanda, akik főbe lőtték volna.

Óvatosan, méghozzá nagyon óvatosan, mivel a keze kicsit még mindig remegett, beletette a bélyegoldalt a mappába, és bezárta a hátizsákjába.

Kikúszott az íróasztal alól, és az üvegajtót szemmel tartva eltávolodott a fénytől. Mászás közben megpillantott egy nála nem sokkal idősebb, bokszeralsós srácot.

A konyhában volt, és éppen egy üvegből bornak látszó folyadékot töltött két pohárba. Harry már majdnem az árnyékba ért, amikor a lány a látóterébe táncolt.

Fehérneműben. Csipkés melltartóban és tangában, olyanban, mint amilyen a Victoria’s Secret-katalógusban szokott lenni, amit a barátja, Will anyja kapott postán, és amit Will-lel és néhány sráccal, amikor csak tudtak, átnéztek.

Az aprócska ruhadarab élénkvörösen rikított a bőrén, és a feneke pont ott volt. Pontosan ott. És a melle majdnem kibuggyant a melltartóból, és csak úgy ugrált, miközben rázta a vállát és ringatta a csípőjét.

Ha az ajtók felé néznének, nyomban meglátnák, ő mégsem tudott megmozdulni. Tizenkét éves volt és hímnemű, és az azonnali merevedése a helyére szögezte.

A lánynak fekete haja volt, hosszú, hosszú fekete haja, amelyet felemelt, majd hagyta újra leesni, miközben fogta a borospoharat. Iszogatva táncolt a srác felé. A fiú is táncolt, de Harry szemében csak egy homályos folt volt.

Ő csak a lányt látta.

A lányt, aki fél kézzel felnyúlt, és kikapcsolta a melltartót. Amikor leesett, Harry testében minden egyes csepp vér lüktetve az ágyékába tódult.

Sohasem látta még igazi lány igazi mellét. És csodálatosnak találta.

A zenével együtt ringott és ugrált.

A Fall Out Boy Dance, Dance című dalára élte át első, döbbenetes orgazmusát.

Attól félt, hogy a szeme kiesik a helyéből. Hogy megáll a szíve. Aztán nem akart mást, csak élete végéig ott feküdni a csillogó keményfa padlón.

De most a srác keze bejárta a lány testét, a lányé pedig a srácét. Csináltak dolgokat, sok mindent, és a srác lehámozta a lányról a tangát.

És, Jézus, a lány teljesen meztelen volt. Harry a zenén túl is hallotta, ahogy szexhangokat ad ki.

Aztán a padlón voltak, és azt csinálták. Azt! Ott előtte, a lány volt felül.

Nézni akarta, jobban, mint bármi mást. De a fiúban lakozó tolvaj tudta, itt az ideje, hogy eltűnjön innen a pokolba. Eltűnjön, amíg túlságosan el vannak foglalva ahhoz, hogy észrevegyék.

Kinyitotta az ajtót, hason csúszva kimászott rajta, majd a lábával becsukta maga mögött.

A lány most gyakorlatilag énekelt: Terry, ó, istenem, Terry!

Harry a hason csúszásból rákjárásra váltott, nagy levegőt vett, majd az ajtóhoz szaladt. Amikor kisurrant a szabadba, még hallotta, ahogy a lány extázisban felsikolt.

A vonathoz vezető utat arra használta, hogy minden pillanatot újra átéljen.

Tizenkétezer dollárért passzolta el a bélyegeket. Tudta, hogy többet is kapott volna, ha többet tud. És ha nem lett volna gyerek.

De tizenkétezer egy egész vagyon volt. És túl sok ahhoz, hogy a szobájában elrejtve tartsa.

El kellett mennie az őrült Mags nénikéjéhez.

Megvárta, amíg kettesben maradnak. Az anyja ragaszkodott hozzá, hogy ő is segítsen, de csak könnyű takarítási munkára volt képes, és legfeljebb napi egy háznál, csütörtökönként pedig kettő is volt.

Segített Magsnek lehúzni az ágyneműt az egyedülálló fickó elegáns, bulizós lakásában. Egész nap zuhogott, az eső akkor is verte az ablakokat, miközben dolgoztak. Mags az ügyfél hifitornyát használta, hogy valami New Age-es vackot játsszon.

Pólót viselt, amelyet lilára és zöldre batikolt, a haját pedig, amelyet nemrég festett be egyfajta sötét gesztenyebarna színűre, egy zöld kendő alá rejtette. A fülében kövek lógtak, a nyakában pedig egy láncon rózsakvarc kristály, a szeretet és a harmónia jegyében.

– Bankszámlát akarok nyitni.

Nagynénjére pillantott, miközben ő a szennyestartóba rakta a lepedőket. Az ő szeme is kék volt, mint Harryé és az anyjáé, de világosabb árnyalatú és álmodozóbb.

– Miért, haver?

– Mert.

– Aha.

Kihajtogatta a gumis lepedőt, és együtt csattintották össze, majd elkezdték ráigazítani az ágyra.

Harry tudta, hogy nénikéje akár annyiban is hagyhatja. Az örökkévalóságig tartó „Aha”-val.

– Majdnem tizenhárom éves vagyok, és összespóroltam egy kis pénzt, ezért szeretnék egy bankszámlát.

– Ha mindez igaz lenne, nem pedig az igazság egy része, akkor az anyáddal beszélgetnél erről, nem pedig velem.

– Nem akarom ezzel fárasztani.

– Aha.

Megismételték a folyamatot a felső lepedővel.

– Szükségem van egy felnőttre, aki velem jön, valószínűleg aláírni.

– Mennyi pénzről van szó?

Ha vele megy, úgyis megtudja.

– Majdnem tizenötezer – mondta egyenesen a nagynénje szemébe nézve.

Az asszony keményen bámult rá. Az orrában lévő apró kék kő megcsillant.

– Elmondod, honnan van ennyi pénzed?

– Korrepetáltam, alkalmi munkákat végeztem és házakat takarítottam. Nem mintha sokat költenék bármire is.

Mags elfordult a paplanért, amely fekete volt, mint az éjfél, és puha, mint a felhő.

– Aha – mondta újra.

– Ez az én pénzem, és ki lehet belőle fizetni a számlák egy részét, meg a jelzálog egy részét. Megint kaptunk mindenféle lejárt szarságot, és egy fickó jött hozzánk… egy adósság behajtó irodától. Azt mondta, hogy menjek a szobámba, de eleget hallottam.

Nagynénje bólintott, miközben a paplant az ágyra libegtették, majd elkezdték a párnákat felhúzni.

– Jó fiú vagy, Harry, és nem fogsz ezzel Dana elé állni, mert ő nem fogadná el. Túl sok kérdése lenne, de nekem is van néhány, mielőtt megegyeznénk.

– Oké.

– Megöltél vagy bántottál valakit, hogy megszerezd a pénzt?

– Nem – döbbent meg őszintén Harry. – Dehogy!

Mags a párnákat rendezte el az ágyon.

– Drogokkal kereskedsz… füvet árulsz, Harry?

Történetesen tudta, hogy Mags szív füvet, amikor hozzájut, de nem ez volt a lényeg.

– Nem.

Nagynénje hosszan nézett rá azzal az álmodozó szemével.

– Eladod magad, édesem? Szexszel?

Az állkapcsa ugyan nem koppant a padlón, mégis úgy érezte, mintha ez történt volna.

– Jézusom! Nem. Csak… Nem.

– Jó. Megkönnyebbültem. Olyan jóképű fiú vagy. Első osztályú csali néhányak számára, úgyhogy kicsit aggódtam. Azt hiszed, nem tudom, hogy éjjelente kiosonsz? – Átugrotta a csalást. – Reméltem, hogy van egy barátnőd, vagy néhány barátoddal találkozol, hogy szórakozzatok. – Unokaöccsét tanulmányozva a kristályával játszadozott. – Bármit is csinálsz, édesanyádért teszed. Én ugyanúgy szeretem őt, mint te.

– Tudom.

– Nem tudom, miért tette rá az univerzum ezt az árnyékot, és nem vagyok híve annak, hogy a pénz hozza a fényt. De számára mégis így van, mivel túl sokat aggódik a számlák miatt.

Mags hátralépve szemügyre vette az ágyat, majd helyeslően bólintott.

– Nem rendes bankszámlát akarsz, hanem brókerszámlát akarsz. A pénz pénzt fial, ez a szomorú helyzet.

Az biztos, hogy Magsnek volt néhány furcsa ötlete, de Harry azt is tudta, hogy megvan a magához való esze. Így hát figyelt rá, mérlegelt.

– Brókerszámla?

– Tervezed, hogy… még többet spórolsz?

– Igen. Nem csak a számlák miatt. Legutóbb, amikor az a fickó megjavította a kazánt, azt mondta, hogy nem lehet többször megjavítani, és ezen a télen biztosan új kell.

– Brókerszámla. Randiztam valakivel, aki ilyen munkát végez. Túlságosan konzervatív ahhoz, hogy közös jövőnk legyen, de ő majd elintézi a dolgot nekünk. – A fiúhoz lépett, az arcára tette a kezét. – Jó fiú vagy és okos fiú. – Megsimogatta. – Csak így tovább.

Akkor hallottak a Finkle-bélyegrablásról, amikor Ms. Kelper a terasz cserepes növényeit öntözte. Harry érezte Mags hűvös oldalpillantását magán, miközben a teraszra vezető üvegajtókat mosta, ő pedig a rozsdamentes acélfelületeket fényesítette.

– Nagy sajnálattal hallom – mondta Mags. – Értékesek voltak?

– Kétségtelenül, de ami még rosszabb, hogy a fiuknak, Terrynek nyári tanfolyamra kellett volna járnia a főiskolán, de lemondta, és egy hétig bulizott, amíg ők távol voltak. A házukban. El kellett mondanom Alvának, hogy láttam a fényeket, a kocsikat, hallottam a zenét. Szóval valószínűleg a fiú egyik barátja vitte el, vagy egy barátjának a barátja… tudod, milyenek ezek a főiskolai bulik.

Ez jel, gondolta Harry, miközben a Sub-Zero hűtőszekrényt csillogósra varázsolta.

Ahogy Mags mondaná, az univerzum fényt küldött.

Az anyja pedig jobban lett.

Tizenhat éves korában Harry beleszeretett egy őzikeszemű szőkébe, Nitába. A lány töltötte ki az álmait, és szinte lebegve járt az iskola folyosóin. Spanyolból korrepetálta – ingyen –, segített neki a matek házi feladatában.

Moziba vagy pizzázni mentek, néha kettesben, néha Will-lel és az aktuális barátnőjével. Elhívta a lányt a szalagavató bálba, és ő igent mondott.

Visszavett a munkából – a takarításból és a zárak feltöréséből –, hogy több időt tölthessen vele. Végül is megvették az új kazánt, kifizették az orvosi számlákat, a többit pedig napra készen tartották.

Persze nem állt le teljesen, szombat délutánonként az anyjával és Magsszel takarított. Havonta átlagosan két betörést követett el, és gyarapította vele a számláját.

Elvégre még mindig voltak kifizetendő számláik. És a főiskola is a nyakán volt.

Az anyja szerette Nitát, szerette, ha a barátai a házban lógtak, és dvd-ket néztek vagy videójátékokat játszottak. A gimnázium harmadik éve mindig is a legkedvesebb emlékei közé tartozott.

A bálra pénzt gyűjtöttek Will-lel, és limuzint béreltek. Vett egy rózsabimbós csuklófűzőt és szmokingot kölcsönzött.

Amikor kilépett a hálószobából, Dana az arcához szorította a kezét.

– Ó, ó, nézzenek oda! Mags, ő Booth, Harry Booth. Ma este nincs martini, fiam. Sem rázva, sem keverve.

– Cserkész becsszó – emelte fel két ujját Harry, majd keresztbe tette őket, hogy megnevettesse az anyját.

– Képeket! – nyúlt a telefonja után, de Mags elkapta tőle.

– Menj, és állj oda a jóképű fiad mellé. Istenem, Dana, pont úgy néz ki, mint te!

– Életem szerelme – motyogta Dana, és a fia vállára hajtotta a fejét.

Harry mindkét karjával átölelte, és közelebb húzta magához.

– A legjobb anya az anyák történelmében.

Az asszony felé fordult, végigsimított a haján.

– Olyan magas lettél! Az én kicsikém felnőtt, Mags, és szalagavató bálba megy. Gyere, rólad és Harryről is kell egy közös kép.

Dana és Mags helyet cserélt. Mags lábujjhegyre emelkedett, mintha Harry arcát akarná megcsókolni.

– Óvszert csúsztattam a jobb kabátzsebedbe – súgta a fülébe. – Piszkosul jobb félni, mint megijedni.

Aznap este, a varázslatos szalagavató bál után, a Willéknél tartott utóbuliban Harry elvette Nita szüzességét, és a lány is az övét a vendégfürdő hűvös csempepadlóján.

Olyan boldogan kezdte utolsó középiskolai nyarát, mint még soha.

Mielőtt még véget ért a nyár, a rák visszatért egy utolsó táncra.

MÁSODIK FEJEZET

Harry soha nem kételkedett a nagynénje húga iránti szeretetében. Az asszony múltjába beletartoztak a vándormutatványosok, a kommunák és gyülekezetek. Körbejárta az országot, dolgozott – rövid ideig – vegasi táncosnőként, előadóművészként, bűvészasszisztensként és pincérnőként egy kamionospihenőben, ahol megismerkedett azzal a férfival, akit első volt férjeként emlegetett.

De Mags egy évtizedre elfojtotta vándorlási vágyát, hogy kishúga mellett maradhasson. Házakat, lakásokat és irodaházakat takarított, és még a jó időkben is ritkán töltött néhány napnál többet távol a saját dolgaival törődve.

A rossz időkben ő volt szikla… színes, de szilárd szikla. Sohasem hagyta ki az orvosi vizsgálatot vagy a kemoterápiás napot. Amikor Dana túl gyenge volt ahhoz, hogy ellássa magát, Mags fürdette, öltöztette, nem hagyva, hogy Harry segítsen.

– Egy fiú nem fürdetheti az anyját – jelentette ki. – Akkor nem, ha az anyjának van egy nővére.

De Harry akkor értette meg, milyen mély ez a szeretet, amikor a rák harmadszorra is elvitte az édesanyja haját.

Danával együtt készítették a vacsorát. Anyjának jó napja volt, egy jó erős napja. Harry talán aggódott a szeme alatt ülő sötét karikák miatt, vagy amiatt, hogy milyen soványnak érezte, amikor megölelte, mintha csak bőrrel bevont csontokat szorítana magához, de a színe jó volt, a karikák fölött ragyogott a szeme, és boldog volt a tekintete.

Befejezte a házi feladatát, és úgy volt, hogy nyolc körül Mags is átjön. Aggodalom nélkül elmehetett, hogy lógjon egy kicsit Will-lel. Utána várt rá még egy feltérképezésre váró ház, mielőtt hazajön.

Így aztán a jó nap furcsa és elképesztő fordulatot vett, amikor Mags két órával korábban sétált be.

A nő, aki imádta őrült színekre festeni hullámainak tömegét, aki gyakran font bele gyöngyöket és tollakat, kopasz volt, és csupasz fejbőrét csillámok borították.

Dana kezéből kiesett a kanál, és a padlóra csattant.

– Ó, istenem, Mags! Mit tettél?

– Nem akármilyen látvány, igaz? – pózolt Mags egyik kezét a csípőjén, a másikat a füle mögött tartva. – Szerintem a csillámok teszik. Szivárványos csillámot használtam a meleg és leszbikus barátaim, ellenségeim és idegenek előtt tisztelgésként, ami megduplázza a hatást.

– A hajad, a gyönyörű hajad.

– Odaadományoztam… újabb jó pont. Hagyd ezt abba! – szegezte Danára az ujját, amikor húga sírva fakadt. – Mi a vacsora?

– Mags, Mags, nem kellett volna…

– Nincs olyan átkozott dolog, amit meg kell tennem. Szabad szellem vagyok, és azt csinálok, amit akarok, amikor akarom. – Miközben beszélt, átment a konyhába, és beleszagolt a serpenyőbe. – Jó illata van.

– Csirke van benne. Te vegetáriánus vagy…

– Ma nem. Ma kopasz húsevő vagyok, úgyhogy jobb, ha jut nekem is.

– Van elég. – Mivel Harry félt, hogy ő is sírva fakad, levette a serpenyőt a tűzről, mielőtt leégett volna, aztán átkarolta és magához ölelte mindkét nőt. – Mindig lesz elég.

Vacsora után, amikor Mags belerángatta az anyját a Scrabble sajátos formájába – a legjobb kitalált szavakért bónuszpont járt –, Harry a fürdőszobai tükörben tanulmányozta magát.

Szerette a haját. Valójában addig halogatta a hajvágást, ameddig csak tudta, mert mindig rövidebbre vágták, mint amennyire szerette.

És nagyon tetszett neki, ahogy Nita játszott vele.

De megértette, hogy amit Mags tett, az a szeretet, a támogatás és a pokolba is, a szolidaritás gesztusa volt.

Ezért felvette a villanyborotváját… nem bízott magában annyira, hogy pengét emeljen az arcára. Nagyokat lélegzett egészen addig, amíg inkább elszántságot, mint félelmet nem látott a rá visszanéző szempárban.

Miután megtette az első hosszú vágást – majdnem egyenesen középen –, és a dús hullámok leestek, előre kellett hajolnia, és a pipereasztalba kapaszkodnia.

A lába megroggyant, a gyomra görcsbe rándult, és egyszerűen elállt a lélegzete.

– Szent szar! – Kényszerítette magát, hogy újra a tükörbe nézzen, és látta, ahogy a szeme kidülled. – Szent szar. Nincs visszaút. Essünk túl rajta.

A második vágás ugyanezt a reakciót váltotta ki, de a következőre, majd az utána jövőnél már stabilabban tartotta magát.

A borotva nem volt a legjobb, és arra gondolt, hogy valószínűleg a felére csökkentette a várható élettartamát.

A fejbőre borostás maradt, de úgy vélte, hogy csak a gondolat számít.

Igazán… furcsán fest, állapította meg. Egyáltalán nem hasonlít önmagára. Felmerült benne, hogy az éjszakai munkákhoz sísapkát kell viselnie, de végiggondolta a radikálisabb külső változtatások lehetőségeit, és azt, hogy ezek miként bővíthetnék a trükktárát.

Feltakarította a rendetlenséget, majd újra megnézte magát. És rájött még valamire.

Arra, hogyan érezhette magát az anyja, amikor a tükörbe nézett. Neki nem volt választása, amikor kihullott a haja. A rák és a kezelések elvették tőle a választási lehetőséget.

Amikor belenézett a tükörbe, a veszteséget látta, a választás lehetőségének hiányát, és valakit, aki nem egészen úgy nézett ki, mint ő.

– Egy másik ok, amiért Mags ezt tette – motyogta. – Hogy érezze, lássa és tudja, hogy anya mit csinál.

Beosont a hálószobájába, átvette az ingét. Aztán felpróbálta a szemüveget – dioptria nélküli lencséset –, amelyet néha feltett, hogy a külsejét megváltoztassa. Napszemüvegre váltott.

Hunyorított, és elképzelte magát az ajka alatt kis foltszakállal vagy kecskeszakállasnak. Talán a saját hajából és valamilyen anyagból, amit az iskolában a színházi szakkörön használtak a színdarabokhoz, tudna valamiféle arcszőrzetet készíteni.

A lehetséges mellékhatásokra gondolva elégedetten elrakta a zsáknyi hajat, és felkapott egy baseballsapkát.

Amikor kilépett a szobából, a nővérek teljesen belemélyedtek a játékba.

– Ökörbömbölés? Ugyan már, Mags.

– Egy székrekedéses ökör vagy a vajúdó nőstény ökör panaszos kiáltása. – Mags elmosolyodott, megrebegtette a szemét, miközben Dana a sajátját forgatta. – Tizenkét betűs bónusz, duplán számít, plusz a bónusz-bónusz. Szétrúgom a segged, Dane.

– Igen, nos, ezt még felül tudom múlni. Tudom überelni. Várj egy kicsit.

Harry hátrahúzódva nézte, ahogy anyja átrendezi a betűit, és érezte, hogy a kettejük iránti szeretet úgy átjárja, ahogy a langy szellő.

– Lássuk csak, felhasználom a székrekedéses ökör k-ját, és abból lesz a k-e-l-e-k-ó-t-y-a-g-o-s. Kelekótyagos, két kopasz nő, aki olcsó bort iszik és szavakat kreál a szókirakóhoz.

Dana felvette a poharát.

– Most ki rúgja szét kinek a seggét?

– Fiatal még az éjszaka.

– Itt hagylak benneteket, kelekótyagosokat, és elmegyek Will-lel lógni.

– Érezd jól magad, kicsim, és…

Dana szava elakadt, ahogy megfordult. Mindkét kezét a szájára csapta, miközben a szeme megtelt könnyel.

– Harry. Ó, Harry!

– Mi van? – Lenézett, mosolygott. – Hú. Azt hittem, elfelejtettem felhúzni a sliccemet.

– Nem hiszem el, hogy… még csecsemőként sem voltál kopasz. Olyan volt, mint egy hajas baba, amikor kibújt. Emlékszel, Mags?

– Igen, emlékszem. Kérsz csillámot, haver? Van bőven.

– Kihagyom, kösz.

– Ó, istenem, nézzenek oda. – Patakzottak a könnyei, miközben Dana nevetni kezdett. – Nézzenek csak oda! – Megfogta Mags kezét, és a fia kezéért nyúlt. – Én vagyok a legszerencsésebb nő a világon.

Nita sírt, és nem a kedves, támogató módon.

– Hogy tehetted ezt! Még csak meg sem beszélted velem.

– Az én hajam. Vagyis csak volt.

A lány szemében megvillanó fény arra figyelmeztette Harryt, hogy igazi veszekedés készül.

– Te hogy éreznéd magad, ha levágnám a hajam, vagy kékre festeném, mint valami dilinyós alak?

– A te hajad.

– Ó, könnyű neked ezt mondani, mert tudod, hogy soha nem tennék ilyesmit.

– Nem érdekel a hajad. Engem te érdekelsz. És az anyámért tettem.

A lány nagy, jól hallható lélegzetet vett, amit olyankor szokott, amikor úgy vélte, kettejük közül ő a józanul gondolkodó, és a fiú elcseszte. Harry az elmúlt nyolc hónap alatt megtanulta, hogy Nita mércéjével mérve sok mindent elszúrt.

– Sajnálom az anyukádat, tudod, hogy sajnálom. Szörnyű, amin most keresztülmegy. Gyűlölöm, ami vele történik. És megértem, hogy segítened kell neki a munkában, és ott kell lenned mellette, ezért nem tudunk sok időt együtt tölteni, vagy annyiszor szórakozni menni, mint más párok.

– De.

Harry tudta, hogy mindig van egy de, amikor a lány előveszi a Józanul Gondolkodó Nitát.

– De ez a végzős évünk, és a bál a jövő héten lesz. A jövő héten, Harry! A hajad nem fog visszanőni egy hét alatt. Hogy menjünk el az utolsó bulinkra, miközben úgy nézel ki, mint egy torzszülött?

Harryben valami elpattant. Nem is tudta, hogy egyetlen pillanat alatt ki lehet szeretni valakiből.

– Az anyám haja kihullott. Ez a harmadik alkalom, hogy megtörtént. Gondolom, akkor ő már háromszoros torzszülött.

– Tudod, hogy nem úgy értettem, és ez egy hülyeség. Az anyád… ő áldozat. Te pedig szándékosan csináltad, és még csak meg sem kérdeztél előtte.

Azt sem tudta, hogy amikor a szerelem véget ér, ilyen hidegnek érzi magát.

– Az anyám senkinek sem áldozata. Ő egy kibaszott harcos. És nem kell megkérdeznem sem téged, sem bárki mást, hogy mit teszek érte. És ez? – mutatott a fejére. – Ezt addig nem növesztem vissza, amíg az övé vissza nem nő. Mivel ettől torzszülött leszek, és te nem akarsz egy ilyennel együtt mutatkozni, végeztünk.

A lány szeme egy pillanatra elkerekedett a döbbenettől, majd megtelt könnyel.

– Te most szakítasz velem? Leborotválod a hajad, és szakítasz velem, pont a szalagavató előtt? Ezt nem teheted!

– Annak, hogy leborotváltam a hajam, semmi köze hozzád, és világossá tetted, hogy ilyen körülmények közt nem akarsz velem jönni.

– Már megvan a ruhám!

– Akkor viseld, vagy ne viseld. Nem az én gondom.

– Nem teheted meg csak úgy… Hiszen már szexelünk.

– Többé már nem.

Harry faképnél hagyta a lányt, és egyszerre érezte magát hidegnek és szabadnak. Úgy döntött, az, hogy Willhez menet beugrott hozzá, megnyitotta a világát.

Minden rendben ment, amikor az édesanyja tünetmentes volt. De amikor a rák visszatért, kezdett elromlani a kapcsolatuk, mert nem tudta olyan gyakran szórakozni vinni Nitát, vagy nem tudott annyi figyelmet szentelni neki, amennyit a lány szeretett volna.

Nita mindig finoman fogalmazott, gondolta Harry, épp csak annyira, hogy bűntudatot érezzen és őrlődjön.

Nos, ennek vége.

Talán hiányozni fog a barátnője, és az pokoli biztos, hogy a szex is hiányozni fog… már amikor össze tudták hozni. De bőven van mivel kitöltenie az idejét. A suli – és még mindig reménykedett abban, hogy ösztöndíjat kap a Northwesternre –, a barátok, a munka, az anyja, az éjszakai munkája.

Zsebre dugott kézzel, lehajtott fejjel, rosszkedvűen baktatott Willhez. Bekopogott a derűs fehér bungaló ajtaján.

Will apja nyitott ajtót, csak állt Bears melegítőjében, és oldalra biccentette a fejét.

Aztán lekapta Harry sapkáját, és elvigyorodott.

– Haver! – mondta, és végigsimított a borostáján. – Simává tehetem, ha akarod.

– Tényleg?

Will apja végigsimított saját sima koponyáján.

– Megvan hozzá a tehetségem. – Aztán Harry vállára tette a kezét, és a tekintete kissé elhomályosult. – Belevaló fickó vagy, Harry Booth. Vonszold csak be a sovány, fehér seggedet.

A csípős, színes ősz élesen átváltott a tél szürkeségébe és fehérségébe. És a tél keményen lesújtott, jeges leheletével befújta a várost, mintha elszánta volna magát, hogy megfagyasztja.

Az új kazán megtette, ami tőle telt, de az elöregedett bojler egy mínusz nyolc fokban virradó februári reggelen felmondta a szolgálatot.

Harrynek volt elég pénze egy új készülékre, bár hazudnia kellett az anyjának, hogy a készüléket és a munkadíjat is olcsóbban megszámították. Nem ez volt az első hazugság azon a télen, és nem is az utolsó.

Azt mondta magának, hogy az anyja jobban néz ki, és amint túljutnak a télen, amint újra kimozdulhat, újra sétálhat a friss levegőn, teljesen rendbe fog jönni.

A Northwestern levele, hogy Harryt felvették és megkapta az ösztöndíjat, felvidította. Boldogan lapozgatta az egyetemi brosúrákat, látogatta a honlapjukat, és egész estéket töltött azzal, hogy listákat készítsen arról, amire szerinte a fiának szüksége lesz a kollégiumi szobájában.

De Harry mindent kiszámolt.

– Az első évben ingázni fogok. Itthon fogok lakni. Ingyen szállás és mosodai szolgáltatás.

– Szeretném, ha teljes lenne az élmény. Te vagy az első a családunkban, aki egyetemre megy. Méghozzá milyen jó egyetemre. Azt akarom, hogy…

– Bőven kijut majd az élményekből… és nem kell valaki olyannal egy szobában aludnom, akit nem ismerek. Miután mindent megnéztem, barátokat szereztem, vagy ilyesmi, gondolkodhatok azon, hogy jövőre a koleszban lakjak.

– De lemaradsz majd az összes programról, a bulikról.

– Azt akarod, hogy részeges egyetemi bulikra járjak?

Dana kicsit elmosolyodott.

– Olyasmi. Azt akarom, hogy legyen életed.

– Van életem.

– És túl sokat töltesz belőle velem. Tudom, hogy többe kerül kollégiumban lakni, és az ösztöndíj nem fedez mindent, de felvehetünk diákhitelt.

– Jövőre.

Az asszony hátradőlt.

– Utánanéztem, hogy felvehetnék-e második jelzálogkölcsönt.

– Nem!

Erre Dana összefonta a karját vékony mellkasán.

– Harrison Silas Booth. Ki itt a főnök?

– Nos, Dana Lee Booth, azt mondtad, hogy azt akarod, hogy legyen életem, és a saját élet azt jelenti, hogy saját döntéseket hozok. Márpedig úgy döntöttem, hogy az első évben itthon fogok lakni.

– Az első félévben. Legyen az első szemeszter, Harry, ez jó kompromisszum. Addigra kiismered magad, barátokat szerzel.

– Biztosan alig várod, hogy megszabadulj tőlem.

Dana kinyújtotta a kezét, és a fiáéra fektette.

– Azt szeretném, ha a madaram kirepülne. Látni akarom, ahogy szárnyalsz, Harry. Az első félévet szánd arra, hogy megtaláld az utad, aztán majd kitaláljuk a többit.

– Első szemeszter, te pedig elveted a második jelzálog gondolatát.

– Ezt el tudom fogadni. Utánajárunk a diákhitelnek. Szerezhetnél munkát a kampuszban. Annyira szép az a hely!

Mivel ez boldoggá tette az anyját, Harry hagyta, hogy áradozzon.

De dolga volt, és amint Dana lefeküdt, Harry munkához látott.

Egy fiatal szakértő párnak, akik február leghidegebb időszakát az arubai nyaralójukban töltötték, nagyon szép dizájner-óragyűjteménye volt – a férfi és a nő óráiból.

Bvlgari, Rolex, Chopin, Baume & Mercier, TAG Heuer. És, információi szerint, két Graff.

Nem hitte, hogy mindent magukkal vittek.

De ha azt elbukná, egy öt számjegy értékű órákat gyűjtő párnál nyilván sok más finomság közül lehetett választani.

Reménykedett az órákban – mindegyikből egyet; nem szörnyeteg ő. Ha egy Graff is lesz köztük, elpasszolhatja őket, és a bevétel hónapokig fedezné az orvosi, háztartási és egyetemi kiadásokat.

Ismerte a ház elrendezését, mivel az előző tavasszal járt ott, amikor a tulajdonosok interjút készítettek a Ragyogó Nővérekkel egy nagytakarítás elvégzésére, de nem bízták meg őket. Ismerte a biztonsági rendszert, és ki tudta iktatni.

Azt is tudta, hogy Jenkinsonéknak két széfjük van: egy az otthoni irodájukban, egy pedig a hálószobájuk gardróbjában.

Ott kellene lenniük az óráknak.

Beruházott egy széfre, és ugyanazt a márkát vásárolta. Bérelt egy kis raktárhelyiséget, mintha költözésre váró tárgyaknak kellene tárhely… és heteken át gyakorolta a széffeltörés művészetét.

A pár nem a csúcsminőséget választotta, ami valószínűleg szerencsés, de Harry úgy vélte, hogy van érzéke ehhez a fajta művészethez. Új képességével, némi szerencsével – és a beígért tizenöt–húsz centis hóval, amit jelnek vett – ősszel adósságmentesen kezdheti meg az egyetemet. Vagy majdnem.

Aggódott, hogy magára hagyja az anyját, még ha csak arra a két, legfeljebb három órára is, amíg a munka tart. Mi lesz, ha a vihar miatt elment az áram? Mi lesz, ha megbetegszik, és őt hívja?

Mi lesz, ha…

De ha megcsinálja ezt a melót… és a fene vigye el, meg fogja csinálni, akkor szép lassan összeszedhetné a pénzt, kifizethetné a dolgokat, és az anyjának azt mondhatná, hogy vállalt egy kis plusz korrepetálást.

Majd kitalál valamit.

Így hát vonatra szállt, csak egy tizenéves fiú, fülig bebugyolálva, mint mindenki más egy szélviharos, havas chicagói éjszakán.

Egy teljes megállóval a célállomás előtt leszállt, az út során viselt vastagkeretes szemüvegét az egyik belső zsebébe tette. Sísapkáját hokisra cserélte, és egy kilométert gyalogolt a zord időben.

Bárki, akinek egy csepp esze volt, vagy nem a tolvajlás járt a fejében, hajnali egy órakor a meleg ágyikóban szundikált. Az egy kilométeres túra alatt csak az a lehetőség aggasztotta, hogy megáll mellette egy járőrkocsi, és a rendőrök megkérdezik, mi a fenét keres odakint.

A barátnőjénél járt látogatóban. A metróhoz tart, hogy hazamenjen. Semmi gond, biztos úr.

De nem látott járőröket, és amikor elérte a célját, céltudatosan továbbment.

Ha lopakodsz, gondolta, az emberek felfigyelnek rád.

Nem tétovázott, egyenesen a bejárati ajtóhoz ment.

A zárak nem jelentettek igazi kihívást, mivel a tulajdonosok erős biztonsági rendszer helyett inkább a dekoratív külsőt választották a velencei bronzból készült egyhengeres, egyszerű biztonsági zárral.

Egy percen belül bejutott.

Kilépett a csizmájából, bele a vastag zoknijába, a csizmát pedig egy műanyag zacskóba rakta, miközben fejben számolta a másodperceket.

Becsukta az ajtót, kulcsra zárta, és indult egyenesen a riasztódobozhoz.

Ebből is a legegyszerűbbet választották. Kinyitotta a dobozt, kikapcsolta a riasztót, aztán csak állt, és hagyta, hogy a csend körülvegye.

Ez volt a kedvenc része, ismerte be. A felkészülésen, a gyakorláson, a tanuláson túl eljött az a pillanat, amikor ott állhatott a csendben, és a pulzusa hevesen lüktetett az izgalomtól.

A lopás, a pénz? Az csak a munka volt.

De az a pillanat, az a csend, az csak az övé volt.

Befogadta, majd megmozdult.

Egyenesen fel a lépcsőn, balra be a dupla ajtón, és a jobb oldali falon lévő szekrényhez.

Rengeteg ruha, és pokolian sok cipő. Két őrült ruhaimádó! De megcsodálta a férfi finom, nagyon finom gyapjúszövet öltönyeit, és a monogramos mandzsettájú ingeket. A dizájnercipők puha bőrét.

Megcsodálta a nő pulóvergyűjteményét is. Kasmír, merinói gyapjú. Megkísértette a gondolat, hogy elvisz egyet… csak egyet az anyjának. Olyan meleg és puha!

De ez kérdéseket vetne fel, és ő nem akart hazudni egy ajándékról.

Helyette inkább a széf felé fordította a fényt. És mosolygott.

– Szia. Már egy ideje együtt dolgozom a tesóddal. Ismerkedjünk meg.

Megcsóválta a fejét, miközben elővette a sztetoszkópját.

– Egyszerű kombinációs zár. Jobbat kellett volna beszerezniük.

Első lépése az volt, hogy megkeresse a kombináció hosszát. Hogy megbizonyosodjon arról, hogy minden kereket kioldott, háromszor elfordította a tárcsát az óramutató járásával megegyező irányba.

A sztetoszkóp hallgatófejét a tárcsa mellé tette, és a tárcsát most az óramutató járásával ellentétes irányba kezdte forgatni. Amikor meghallotta az első két kattanást, megállt, és feljegyezte a számot a tárcsán.

Újraindította, és a biztonság kedvéért még kétszer megismételte.

– Jó kezdet.

Az óramutató járásával ellentétes irányban mozgatta a tárcsát, és megállította az első számmal szemben. Lassan, óvatosan elindult visszafelé, oda, ahol a kerekeket leállította, figyelte a kattanásokat, és addig írta a számokat, amíg nem hallott többet.

Négy szám kombinációja, gondolta.

És most következtek a matematikai képességei… ki mondta, hogy semmi hasznát nem veszed az algebrának a való életben?

Két vonaldiagramot rajzolt, és felcímkézte őket. Az x tengely a kiindulási pont, az y tengely a helyes érintkezési pont.

Visszaállította a zárat, majd nullára tette.

Csendben dolgozott – csak a kattanások hallatszottak –, türelmesen, feljegyzett minden egyes érintkezési területet, majd berajzolta a pontokat a grafikonra, az x értéket, y értéket.

Harminchárom perc fáradságos munkába, figyelmes hallgatásba, igényes számolásba került, mire azonosította a négy számot.

8-9-14-2.

Most a sorrendre volt szüksége. Elkezdte kipróbálni a számokat a leírt sorrendben, aztán megállt.

– Ez egy randi. Jézusom, Valentin-nap! Valószínűleg az első randevújuk vagy ilyesmi. ’98-ban. Lehet ilyen egyszerű?

Egy négyjegyű kombináció közel kétezer változót jelenthet. Kizárt, hogy az elsőre eltalálta volna.

De megpróbálta. 9-8-2-14.

És amikor meghúzta a kart, az ajtó simán kinyílt.

– A francba! Csak ennyi.

Az élmény majdnem akkora volt, mint az első, furcsa, döbbenetes orgazmusa tizenkét évesen.

Elővette a stoppert, és megnyomta a gombot.

– Harmincöt perc, tizenkét másodperc. Nem rossz, de majd javulok.

Előhúzott egy üveglap fedelű, zár nélküli tokot, amelybe egy tucat női karóra fért. Jelenleg hét volt benne. És az egyik a Graff volt.

Kivette, és rávilágított a toll-lámpájával.

Sohasem tartott még ilyen drága holmit a kezében. És volt itt szépség, ezt látta. Ahogy a gyémántok tündököltek és a zafírok csillogtak a fényben.

Megígérte magának, hogy jobban megismeri a drágaköveket. Van bennük, nos, élet. Szórakoztatóbbak, mint a bélyegek vagy a régi érmék.

Az órát belecsúsztatta a magával hozott tasakba, a tokot visszatette a helyére, elővette a következőt, és szemügyre vette a férfikollekciót. A Rolex mellett döntött – nem véletlenül volt klasszikus –, majd visszatette a tokot.

Más tokokat is kivett – mandzsettagombok, fülbevalók, karkötők, nyakláncok. Apró kollekciók, gondolta, de lenyűgözőek.

És csábítók.

Haza kell mennie, emlékeztette magát, és előtte még a raktárba is be kell ugrania, hogy elrakja a zsákmányt.

De az ujjai a végén egyszerűen egy pár smaragdcsiszolású gyémánt fülbevalóért nyúltak. Kicsi volt, de elegáns, és valószínűleg nem könnyen lenyomozható.

Becsukta a széfet, és elforgatta a tárcsát. Ellenőrizte a területet, hogy megbizonyosodjon, semmilyen nyomot nem hagyott maga után.

Kifelé indult, és kevesebb mint egy órával azután, hogy belépett a házba, már a sűrűn hulló hóban lépdelt.

Számításai szerint körülbelül kétszázezerrel a hátizsákjában.

Húsz százalékot akart kérni. Tíz százalékot is elfogad, de erőlteti a többet. És talán a tizenötöt is megkapja.

Márpedig harmincezerrel egy rakás orvosi számlát is kifizethetne.

Tavasszal egy kis friss levegőhöz jutnának, és a fűtésszámlák is eltűnnének. Talán, de csak talán, rá tudná beszélni az anyját, hogy a nyáron elmenjenek valahová. Az autójukat már rég eladták, de bérelhetnének egyet. Volt tanuló vezetői engedélye. Az iskolában elvégezte a tanfolyamot, és Will apja elvitte a kocsijával, hogy gyakorolhasson. Megszerezhetné a jogosítványát, bérelnének egy autót, és elmennének az óceánhoz.

Az anyja elmondta neki, mennyire szeretné látni az óceánt. Ráadásul a tengeri levegő állítólag gyógyító hatású, meg minden.

Pár napra megszállhatnának egy tengerparthoz közeli motelben. Az oda- és visszautazás is nyaralás lenne. Nem voltak nyaralni, amióta…

A rák óta, gondolta, aztán elhessentette a gondolatot.

Remek éjszakája volt, nem volt értelme elrontani. Ideje előrenézni a tavaszra, a nyárra, az ősszel kezdődő egyetemre.

De a tél kitartott, és a március ugyanolyan kegyetlenül távozott, mint ahogyan jött.

Április közepére Chicago olyan fagyottá vált, mint a Hoth bolygó, döntötte el Harry.

Aztán a tavasz, ha lassan is, kezdte megtörni a tél jeges szorítását.

Kinyitották az ablakokat, beengedték a friss levegőt. Persze, éjszakára be kellett csukniuk őket, különben halálra fagytak volna, de ez volt a kezdet.

Harry úgy érezte, hogy kivirágzik a remény, mint a krókuszok, amelyeket az anyja ültetett, amikor ő még kisfiú volt.

Még egy új lánnyal is találkozgatott. Alysonnal. A tudomány megszállottja volt, de nagyon aranyos. Semmi komoly; nem akart semmi komolyat, mielőtt elkezdi az egyetemet. De volt partnere a végzős bálra, és ez fontos volt.

Miközben hazafelé sétált a szinte langyos levegőben, gondolatban az esti programmal zsonglőrködött.

Házi feladat – meg kellett tartani a jegyeit –, még egy kis kutatás a drágakövekről. Vacsora… talán rá tudja beszélni anyát, hogy pizzát rendeljenek.

És volt egy jövedelmezőnek ígérkező célpontja, amelyet közelebbről is meg akart nézni.

Jókedvűen sétált be a házba.

– Szia, anya! Bekapok pár falatot. Szerintem remekeltem ma a kémiadogában. Egy rakás házi feladatot kaptam, de már kész vagyok vele.

Egyik kezében egy zacskó Doritos volt, a másikban egy doboz kóla, amikor az anyja kijött a hálószobából.

– Régebben iskola után egy összeborított mogyoróvajas-lekváros kenyeret akartál.

– Változnak az idők. Szénhidrát- és koffeinlöketre van szükségem a matekhoz és a házi dolgozathoz, amelyet írnom kell a…

Még a feldobott hangulaton is átjött, hogy valami nincs rendben, ahogyan az anyja ránézett, és Harry jókedvét mintha elfújták volna.

– Mi a baj?

– Üljünk le, Harry.

– Anya!

– Kérlek. Üljünk le. Mi lenne, ha hoznál nekem egy kólát?

A fiú kiürítette az elméjét; ez volt minden, amit tehetett. Anyja poharába jeget tett, mert tudta, hogy úgy szereti. Aztán leült vele a konyhaasztalhoz.

– Ma voltam PET-vizsgálaton.

– Micsoda? Nem mondtad, hogy lesz. Ha szólsz, veled megyek.

– Iskolába kell járnod. Mags velem jött. És azért nem mondtam el, kicsim, mert az orvos akarta. Azért akarta, mert… Kicsim, a kemoterápia ezúttal nem használ.

– Nem, azt mondták, hogy használ. Azt mondták.

– Tavaly ősszel, télen egy rövid ideig igen, de most már nem, Harry, és egy darabig nem is fog.

Tudta, ugye? Valahol legbelül tudta. A karikák anyja szeme alatt, amelyek egyre mélyebbek lettek, ahogy az energiája elolvadt, akárcsak a hús a csontjairól.

– Másik kezeléssel próbálkoznak majd.

– Harry – fogta meg az asszony mindkét kezét. – Szétterjedt. Mindent megtettek, amit csak tudtak.

Anyja keze csontos volt, és olyan, mint a madártoll. Olyan könnyű, vékony és éles.

– Ezt nem hiszem. Te sem hiheted.

– Szükségem van arra, hogy bátor légy a kedvemért. Ez nem igazság. Nem kellene arra kérjelek, hogy bátor légy. Semmi sem volt igazságos. Elloptam a gyerekkorodat, és ezt utálom. Gyűlölöm! Nem azt mondom, hogy nem fogok harcolni, nem azt. De abbahagyom a kemoterápiát.

– Anya, kérlek…

– Lehet, hogy nyerhetek vele pár hónapot, olyan hónapokat, amikor beteg leszek. De ez minden. Azt akarom, hogy veled tölthessem azt az időt, ami még hátravan, hogy az anyád lehessek, legalábbis a nagy részében. – Erősen megszorította a fia kezét. – Hat hónap. További kezeléssel talán nyolc vagy kilenc. Százszor is végigcsinálnám, Harry, ha ez azt jelentené, hogy végignézhetném, ahogy férfivá érsz. Leérettségizel, szerelmes leszel, családot alapítasz. De nem tehetem. A szívem ezt akarja, mert te vagy a mindenem, de a testem nem engedi.

– Korábban már legyőzted.

– Ezúttal nem fogom. Segíts nekem, hogy ez a hat hónap jó legyen.

– Korábban már legyőzted – ismételte Harry.

Amikor anyja átölelte, újra gyerek volt. És a gyermek az anyja melléhez szorította az arcát, és zokogott.

HARMADIK FEJEZET

Az iskola utolsó napján, élete egy tizenkét éves fejezetének utolsó lapján, ahogy Harry gondolt rá, hisztérikus nevetést hallott a ház nyitott ablakaiból, ahol a bejárati ajtó mellett festett cserepekben virágok nyíltak.

Anyja mostanában többet nevetett, és sokkal derűsebbnek, boldogabbnak tűnt, így Harry majdnem meg tudta győzni magát, hogy mégiscsak legyőzték a benne lakozó ellenséget.

Virágokat ültetett. Házakat takarított, zenélt, vásárolt. Vett egy új ruhát Harry ballagására.

Azt mondta, hogy minden nap ajándék, és Harry is megpróbálta így látni.

De néha, az éjszaka sötétjében arra gondolt, hogy minden eltelt nappal eggyel kevesebb maradt.

Ma hallotta, ahogy nevetgél… kuncog, gondolta, mint az egyik osztálytársa.

Volt osztálytársa.

Besétált, és látta, hogy anyja és Mags a konyhaasztalnál ülnek, és halálra röhögik magukat.

Mags rövidre nyírt haja zafírkék színben pompázott.

Ez nem igazán lepte meg, de anyja mostanában kinőtt, kurta hajának rágógumi rózsaszínétől hátrahőkölt.

Mindkét nő rávigyorgott.

– Mi a véleményed? – kérdezte Dana.

– Szerintem úgy néztek ki, mint a húsvéti tojások. Ha lenne olyan a Marson.

Válasza még őrültebb nevetést váltott ki.

– Mindkét színből maradt elég a te hajadhoz. Szép lilát tudok belőlük keverni. Olyan George Clooney-s Caesar frizurád van – állapította meg Mags. – A lila jól állna.

– Inkább kihagyom.

Dana felállt, és Harryt megelőzve kivett egy kólát a hűtőből.

– A ballagáson betakarom egy sállal. Ne aggódj.

A fiú elvette a kólát, lehajolt, hogy megcsókolja anyja arcát.

– Nem takarod be. Fogadok, hogy senki másnak nem lesz rózsaszín hajú anyukája… és kék hajú nagynénje.

Dana belesimult fia ölelésébe.

Olyan vékony, annyira sovány! Harry elhessegette a gondolatot, és emlékeztette magát: itt van. Itt van, és boldog.

– Mags csapott le rám az ötlettel, miután befejeztük a Gobble-házat. És arra gondoltam, miért is ne. Aztán a nagy izgalomban elfelejtettem! – simította fia arcára a kezét. – Ma volt az utolsó tanítási nap. Az én kicsikémnek, az én száznyolcvan magas kicsikémnek ma volt az utolsó napja a gimnáziumban.

– Ohó, fel kell tennem egy kis szentimentális zenét.

– Már itt zsong a fejemben – mondta Dana Magsnek. – Most is magam előtt látlak, kisfiam, a piros kabátodban, a Scooby-Doo-s uzsonnás dobozoddal, amikor elkísértelek az első iskolai napodra. És amikor odaértünk, csak annyit mondtál: Szia!, és egyedül besétáltál. Félelmet nem ismerve. Mindig is bátor voltál.

Harry emlékezett rá, mert mindenre emlékezett.

– Az anyámtól örököltem.

– Készítek neked egy kis uzsonnát. Ma este biztosan bulizol. Alysonnal mész? Kedves lány. És okos.

– Kedves lány, okos is, de ma este valaki mással van randim. Igazából két valakivel.

Dana megállt, hátrafordult.

– Nem fogod velem és Magsszel tölteni hátralévő életed első éjszakáját.

– Azt hiszem, én dönthetem el, hogyan akarom eltölteni a pihenés első éjszakáját, és már megvan a tervem is.

– Miféle terv?

– Saját terv. Van még pár óránk, szóval belefér az uzsonna. Készíts annyit, hogy mindannyiunknak jusson elég. Aztán lenyírom a füvet.

– Ami a kert méretét tekintve körülbelül tíz percig fog tartani.

– Ez lesz a meglepetés – folytatta, megelőzve a kérdéseket. – Jó lesz az, ami most rajtad van. Talán szükséged lesz egy pulóverre vagy kabátra, de ennyi.

– Rejtély – mondta Mags. – Egy rejtélyes meglepetés. Máris tetszik.

Még akkor sem sejtették, amikor vonatra szálltak, és Harry nem volt hajlandó tippeket adni. De ahogy közeledtek, és egyre több sapkás és mezes emberrel találkoztak, Mags megpaskolta Harry vállát.

– Wrigley. Esti meccs a Marlins ellen.

– Talán.

– Nem igazán szereted a baseballt – kezdte Dana. – Sohasem értettem, hol rontottam el, de…

– Eléggé kedvelem. A hölgyeim viszont imádják.

– Ez nagyszerű. Ez fantasztikus! Apám, kellene a vérkő medálom az energia miatt. Nem, nem, inkább a fekete ónix. – Mags a táskájában kotorászott. – Kell itt lennie valaminek. A szerencsét hozó Cubs sapkám otthon van, de el tudom képzelni. Ki a dobó? Nem emlékszem, hogy ki dob.

– Mitre – mondta Harry.

– Oké, rendben. Majd erősen vizualizálok.

Harrynek tetszett, ahogyan anyja és nagynénje a játékról beszél a vonaton, a stadionhoz vezető úton és a nagy piros tábla alatt.

Imádta zsongásukat, és a többi emberét is.

– Én fizetem – mondta Dana. – Az utolsó tanítási napon én fizetek.

– Már késő – húzta elő Harry a jegyeket a farzsebéből. – Már megvettem azoknak a nőknek, akik átsegítettek az utolsó tanítási napon.

– Harry, azok ott… azok páholyszékek. Nem lehet…

– Már megtörtént. És mindenki kap egy új kabalasapkát.

– Ne borítsd fel a fiú terveit – szorította meg Mags Dana kezét. – Fogadd el az ajándékot.

– Igen, igazad van. Az előző szezonban egyetlen meccsre sem jutottunk el, erre most? Páholyjegyek. Ó, Mags, nézd! Az első bázisnál, rögtön a kispad mögött!

Harry vett nekik sapkát, és egyet magának is.

Hallotta anyja áhítatos sóhaját, amikor beléptek a stadionba, és a zöld fű, a barna dobódomb, a fehér alapvonalak betöltötték a világot egészen a borostyánnal borított falig.

– Gyakorlatilag a pályán vagyunk. Érzem a fű illatát! Mags, emlékszel, amikor még a tetőről néztük a meccseket? – mutatott a falakon kívül lévő épületek felé.

– Persze hogy emlékszem. Silas bácsi felvitt minket, és hot doggal meg gyömbérsörrel traktált. Meséltem már neked Silas bácsiról, a nagyanyád bátyjáról?

– Utána kaptam a második keresztnevem.

– Hát persze. Beleszeretett egy nőbe, aki nem viszonozta a szerelmét, és Silas bácsi a haláláig epekedett utána. Sohasem nősült meg. Még kisbaba voltál, amikor elvitte egy szívroham.

Harry ismerte a történetet. Mags és Dana apja lelépett, amikor Dana még pelenkás volt. Az anyjuk a bátyja hentesüzletében dolgozott, és felnevelte a két lányt.

Egy eltévedt golyó végzett vele egy autós lövöldözés során, amikor Harry anyja tizenhét éves volt.

Annyi idős, mint ő most, döbbent rá Harry.

– Lehet, hogy rossz szíve volt, de kedves. Azok voltak a szép idők! – Mags megveregette Dana combját. – Igazán szép idők.

– Azok voltak. – Dana nagy lélegzetet vett. – De ez még jobb.

Hot dogot ettek, sört ittak. Bár nem nagyon szerette, Harry kortyolt egy keveset az anyja poharából.

Szolidaritásból.

Éljeneztek, fújoltak, vitatkoztak a bírói döntéseken.

Az anyja ragyogóan nézett ki – ez a szó jutott eszébe róla. Felugrott, hogy kövesse egy hosszú labda röptét, felhördült, amikor a közép külsős alig egy méterrel a fal előtt elkapta, és felnyögött egy ütőjátékos kiesésénél.

A nap lement, a fények felgyulladtak.

Inkább véletlenül, mint szándékosan, elkapott egy kifelé tartó labdát, amely egyenesen felé repült. Ettől az anyja táncra perdült.

– Gyors kéz – mondta Mags, és sokatmondó pillantást vetett rá. – Remek reflexek.

Harry kezét megbizsergette az élmény, de gyorsan úrrá lett rajta, és a labdát átnyújtotta Danának.

– A szuvenírje, asszonyom.

Akár a kabalasapkák tették, akár a vérkő, amelyet Mags előásott a táskájából, akár a Cubsnak volt jó estéje, Mitre shutoutot dobott, és a fiúk tizennégy ponttal sétáltak le a pályáról.

Harryben nem volt meg az anyja szenvedélye a játék iránt, de tudta, hogy egy baseballvaskalapos nem lelkesedne a tizennégy–nullás kilenc inningért.

Dana a fia vállának támasztotta a fejét, ahogy ott ültek, miközben az emberek kivonultak a stadionból.

– Tudod, mi jobb, mint egy nyári este a Wrigley-ben?

– Mi?

– Semmi.

Egy megállóval korábban szálltak le a vonatról, fagyit vettek, és hazakísérték Magset.

Miközben a lakásukig hátralévő néhány háztömböt lesétálták, Harry átkarolta az anyja vállát, ahogy az anyja is átkarolta az övét.

– Fogadok, hogy fáradt vagy.

– Egy kicsit – ismerte el az asszony. – De ez jó fáradtság. Fantasztikus meglepetés volt. Mindig is te voltál a legjobb meglepetésem. Soha nem kérdezel az apádról.

– Mit kérdezzek? – kérdezte Harry, és őszintén is gondolta. – Ő nem számít.

– De számít, mert nélküle te sem lennél nekem. – Dana nekidőlt a fiának, és felsóhajtott. – El kell mondanom, mert tudnod kell. Fiatalok voltunk. Nagyon szomorú voltam, amikor elvesztettük anyámat. Mags dühöngött, de én nem tudtam szabadulni a szomorúságtól. Silas bácsi nagyon igyekezett, de ő is gyászolt. Mindegy, ott volt az a fiú, és engem akart. Én is akartam őt. Nem szerettük egymást. Nem akarom, hogy azt hidd, összetörte a szívemet, mert nem így volt.

Befordultak a házhoz, és az asszony megállt az ajtóban.

– Üljünk le egy percre.

Leereszkedett a lépcsőre, amelynek két oldalán virágok nyíltak.

– Csak néhány hétig voltunk együtt, és már eltávolodtunk egymástól, amikor rájöttem, hogy terhes vagyok. A fiú elkezdte a főiskolát, Mags elment a mutatványosokkal, én pedig a hentesüzletben dolgoztam. Furcsán fog hangzani, de nem estem pánikba, és nem gondolkodtam azon, hogy mit tegyek. Az első pillanattól kezdve el voltam ragadtatva. Fiatal, bolond, de elragadtatott. És minden szomorúságom csak úgy elolvadt. El kellett mondanom a fiúnak, de nem lepett meg a reakciója. Nem hibáztathattam érte, és soha nem is hibáztattam.

Az asszony fáradtan, de nyugodt tekintettel nézett rá.

– Neked sem kellene, ezért mondom el neked. Alig volt tizennyolc éves, épp csak elkezdte az életét, ahogy te is fogod most. Nem szerettük és nem akartuk egymást. Tudom, hogy kényszeríthettem volna, hogy járuljon hozzá a neveltetésedhez, és talán meg is kellett volna tennem. De nem akartam. Az enyém voltál, és miért kellett volna olyasvalaki az életedbe, aki nem akart téged, amikor én akartalak? Csak neheztelt volna rád és rám, ahogyan az apám is neheztelt az anyámra, Magsre és rám. Nem, nem akartam, hogy ezt megtapasztald. Ez egy fájdalmas út.

– Nem szeretném, ha másképp lenne, ha ezt kérdezed tőlem.

– Jó. Ez jó. Egyébként Mags néhány héttel a születésed előtt visszajött, és ott volt a világra jöttödnél. Újra visszatért, amikor Silas bácsi meghalt. Bárcsak emlékeznél rá, Harry, de még csak kisbaba voltál. Imádott téged. Eleget hagyott rám, hogy lefoglalózhassam ezt a házat. Aztán belevágtunk az üzletbe, ami elég jól beindult, miután iskolába mentél. És most itt vagyunk. – Dana a fiához simult. – A legszebb ajándék, a legnagyobb szerelem nőtt ki a szomorúságból. Csak azt akarom, hogy emlékezz erre. És? – Nagy, cuppanós csókot nyomott a fiú arcára. – Ma este nincs szomorúság.

– Igaz, hogy nem emlékszem Silas bácsira, de rajtad és Magsen keresztül ismerem őt. Emlékszem az összes történetre, amit meséltetek nekem.

Dana elmosolyodott, megkocogtatta a fiú halántékát.

– Varázslatos memória.

– Igen.

És tudta, hogy sohasem fogja elfelejteni, ahogy egy nyári estén ott ült vele a bejárati lépcsőn, mellettük a szép virágokkal.

A haja rózsaszín volt, és új ruháját viselte a ballagáson, és Mags segítségével partit rendezett neki és a barátainak.

De ahogy a júniusból július lett, a sötét karikák elmélyültek a szeme alatt. És Harry túl gyakran látott fájdalmat a tekintetében. Amikor az asszony már alig tudott átmenni egy szobán anélkül, hogy ki ne fogyott volna a szuszból, a fiún volt a sor, hogy szóljon neki, üljenek le beszélgetni.

– Döntöttem.

Dana belekortyolt a furcsa teába, amelyről Mags azt állította, hogy gyógyító hatású.

– Mivel kapcsolatban?

– Évet halasztok.

– Harry…

– Nem, figyelj.

Tudta, hogy anyja nem tud vitatkozni vele, és egy része gyűlölte a tudatot, hogy az anyja túl gyenge lett ahhoz, hogy ellenkezzen.

– Sokan csinálják, és én is ezt fogom tenni. Magsnek szüksége van rám, hogy fenntartsa az üzletet. Neked is szükséged van rám. Nekem pedig itt kell lennem. Szükségem van rá, anya. Az egyetem nem megy sehova.

– Az ösztöndíjad. Olyan keményen dolgoztál érte.

– Megvár.

– Sajnálom. – Dana szorosan lehunyta a szemét. – Sajnálom, hogy nem tudok veled vitatkozni. Hogy nem tudlak rávenni, menj el. Szerettem volna végignézni, ahogy besétálsz az egyetemre, ahogyan az általános iskolába sétáltál be. Ezt akartam. Utálom ezt. Gyűlölöm, hogy nem leszek ott neked. Figyelj…

Egy pillanatra meg kellett állnia. Ez a rossz napok egyike volt, és ezt mindketten tudták.

– Ma reggel beszéltem Anitával a hospice-nál. Nagyon rendes volt, és megérti, hogy nem akarok kórházba menni. Itt akarok maradni. Segítségre lesz szükséged.

– Mags és én majd ápolunk.

– Mintha nem tudnám. De ha segítségre van szükséged, ők ott lesznek. Már intézkedtem. Mindent leírtam. Tudom, hogy nehéz neked erről beszélni, de muszáj.

– Oké.

Rosszul volt tőle, meg is ijedt, de csak bólintott.

– Hamvasztást akarok. Semmi nagy szertartás vagy ilyesmi. Magsszel eldönthetitek, hova szórjátok a hamvakat. Amit csak akartok, ahol akarjátok.

Harry gyomra izzó görcsbe rándult, és a forróság második bőrként kúszott végig a testén, de újra bólintott.

– Oké, ne aggódj.

– A nevedre írattam a házat, már hónapokkal ezelőtt megtettem, így a tiéd lesz. El kéne adnod. Jó kis tőkénk van benne. El kéne adnod, hogy segítsen az egyetemen. Az ingatlanok értéke emelkedik, és rengeteg vevő van, aki ilyen házat akar venni, hogy felújítsa.

Dana megfogta a kezét, és Harry érezte, hogy anyja keze remeg.

– Ne pazarold az eszedet, kicsim. Eszméletlenül okos vagy. Menj egyetemre. Keresd meg a saját utad. Fedezd fel az életet. Utazz, nézz körül a világban. Mindenfelé. Kemény vagy, Harry. Okos és erős, és kedves. Átkozottul jó munkát végeztem.

– Igen, így van.

– Légy ott Mags mellett. Lehet, hogy ő a te őrült nagynénéd, de sohasem hagyott cserben minket. – Eltolta magától a teát. – Még akkor sem, ha megpróbálja belém tölteni ezt a szart.

– Mit szólnál egy kólához?

Dana elmosolyodott.

– Szívesen innék egy kólát.

Ahogy fogyott a nyár, úgy fogyott az asszony ereje is.

Mags kiköltözött a lakásából, és az éjszakákat a húga ágya mellett töltötte a felfújható matracon.

Harry napjai azzal teltek, hogy Magsszel takarított, és az éjszakai munkákból származó pénzből felfogadott egy hivatásos ápolónőt, aki gondoskodott az édesanyjáról, amikor ők nem tudtak.

Ősszel a legtöbb barátja főiskolára ment. A fájdalom furcsa időpontokban jött és ment. Amikor kivitte a szemetet, vagy megkötötte a cipőjét, vagy amikor a könyvtárba ment egy újabb adag könyvért, hogy felolvasson az anyjának.

Vettek egy kerekesszéket, hogy ki tudják vinni a napfényre és a friss levegőre. De még az csodás indián nyár melegében is fázni kezdett, ha egy óránál tovább maradtak kint.

Novemberre Dana világa a hálószobájára zsugorodott. Keveset evett, sokat aludt. Kórházi ágyat béreltek, és a régi komódot átvitték a nappaliba, hogy legyen hely a két ágynak és két széknek.

A barátok, szomszédok és ügyfelek virágot, ételt küldtek, vagy mindkettőt. Sohasem fogja elfelejteni, hogy Will anyja munka után hetente három-négy este eljött hozzájuk, hogy üldögéljen vele, akár átaludta Dana a látogatást, akár nem.

– Vidd el a nénikédet, és vegyél neki egy kávét – mondta neki.

Így aztán megszöktek a házból, amelynek túlságosan is virág- és betegszaga volt, és sétáltak egyet a csípős novemberi levegőn.

Mags megfogta a kezét.

– Drágám, el kell engednünk. – Harry megpróbálta elhúzni a kezét, de Mags nem engedte. – A szeretet tartja itt, az irántad és irántam érzett szeretete. De szenved. A gyógyszer segít a fájdalmon, de nem szünteti meg. A fű segít a hányingeren, de attól még ott van. Percről percre sodródik, megrekedt a világok között, és miattunk ebbe a világba kapaszkodik.

Harry legszívesebben megátkozta volna, ellökte volna magától a nagynénjét. De csak bámult maga elé, és nem látott semmit.

– Azt mondta, minden nap ajándék. És Willről kérdezte Mrs. Forestert, amikor eljöttünk. Kiválasztott egy új könyvet, amit ma este kezdünk el olvasni.

– Mert olyan erős akarata van, és olyan hatalmas az irántad érzett szeretete. Szörnyű ilyet mondani egy fiúnak, aki most töltötte be a tizennyolcat. De addig nem fog továbblépni, amíg nem mondod neki, hogy minden rendben lesz.

– Szóval kész vagy rá, hogy hagyd meghalni.

Mags volt az, aki elengedte a kezét.

– Nem, sohasem leszek rá kész. De tudom, hogy ő igen.

Nem beszéltek többet róla vagy bármi másról, miközben körbejárták a háztömböt, és a harag úgy gyűlt Harryben, mint a viharfelhők. Rengeteg mondanivalója volt még, és megfogadta, hogy el is mond mindent, miután Will anyja elment, miután a saját anyja elaludt.

Átkozott legyen, ha az őrült, ostoba, önző nagynénje fogja megmondani neki, mit tegyen, mit érezzen, mit gondoljon. És ha Mags belefáradt abba, hogy segítsen ápolni a saját húgát, akkor elmehet a pokolba.

Majd ő maga megcsinál mindent.

Amikor visszaértek a házba, Mags egyenesen a konyhába ment.

– Melegítek egy kis levest Danának. Kérsz te is?

– Nem.

Will anyja kijött a hálószobából.

– Jót beszélgettünk. – Harryhez lépett, megölelte. – Ne izgasd fel magad, ha azt hiszi, hogy szünetre jöttél haza az egyetemről. Kicsit fáradt és összezavarodott.

– Oké, rendben. Mrs. Forester, igazán nagyra értékelem, hogy így eljár meglátogatni anyát.

– Anyukád és én azóta vagyunk barátok, hogy Will-lel óvodába kezdtetek járni. – Az asszony még egyszer gyorsan megölelte. – Indulok haza, Mags! – kiáltotta. – Szólj, ha bármire szükséged van.

– Szólok. Köszönöm, Keisha.

Az asszony megpaskolta Harry karját.

– Vigyázzatok egymásra.

Ő majd mindenről gondoskodik, gondolta Harry. Beleértve azt is, hogy megmondja a nagynénjének, hová dughatja a tanácsát.

De előbb együtt kellett dolgozniuk azon, hogy megetessék az anyját. Tudta, hogyan kell összpontosítani, hogyan kell minden mást a fókusz falain kívül helyezni, és elvégezni egy feladatot.

Levette a dzsekijét, és éppen fel akarta akasztani, amikor meghallotta, hogy az anyja beszél. Nem őt hívta, csak beszélt. És nevetett.

A dzsekivel a kezében a hálószobába ment.

Anyja az ágy megemelt háttámlájának támaszkodva ült, a szeme túlságosan csillogott. Halványkék hálóingje fölött a Mags által kötött piros pulóvert viselte. És rámosolygott Harryre.

– Szia, kicsim! Isten hozott itthon. Épp most mondtam Silas bácsinak, hogy hazajössz a hétvégére. Akciós a sertéskaraj, majd hoz belőle vacsorára.

Harry tanácstalanul állt, fogalma sem volt, mit mondjon. Mags besuhant mellette egy tálcával.

– Remélem, krumplipüré lesz hozzá, nem spenót.

– Borsó. És kifli.

– Meg kell ütögetnem az asztalon a konzervdobozt.

– Mindig meg kell.

– Én vagyok a nagy testvér.

– Most nem igazán vagyok éhes – mondta Dana, miközben Mags egy kis levest kanalazott.

– Mrs. Cardini zöldséglevesére? A kedvenced.

Harryt elfogta a szégyen – forró áradatként öntötte el, ahogy nézte, hogyan kanalaz egy kis levest nagynénje a húga szájába.

– Ő készíti a legjobbat.

– Igen. Harry pedig elkezdi olvasni az új könyvedet, amíg te eszel. Mi lesz az?

– Egy hétköznapi ember rendkívüli utazásának története. Kaland! Megváltás! Szerelem!

– Szex?

– Nem olvasok fel hangosan szexet az anyámnak és a nagynénémnek.

– A fiad prűd, Dane. De tudja, hogyan kell drámai felolvasást tartani.

– Egyetemen tanul, és újra szerepel az iskolai színdarabban. Nem tudok többet enni, Mags. – Elfordította a fejét. – Kivettem a bőröndömet, ugye? Befejeztem a pakolást? Be kell fejeznem a pakolást.

Mags letette a kanalat, félretette a tálcát. Harry látta, ahogy a kék szeme könnyben úszik.

– Készen állsz.

– Ó, remek. Ó, persze, látom már. – Rámosolygott valamire, amit csak ő láthatott a szoba túlsó végében. – Minden összecsomagolva és indulásra készen. Túl elfoglalt leszel ahhoz, hogy hiányozzak neked, kicsim, az egyetem meg minden miatt.

Még mindig mosolyogva a fia keze után nyúlt, a szeme, amely mélyen besüppedt az arcába, ragyogott.

– Küldök majd képeslapokat. Készíthetsz belőlük albumot. Mindig is szerettem volna albumot készíteni. Nem lesz semmi baj, ugye, Harry? Már teljesen felnőttél. Minden rendben lesz, amíg én elutazom.

Megfogta az anyja kezét, miközben könnyek égették a szemét.

– Igen, minden rendben lesz.

– Vigyázzatok egymásra Magsszel.

– Igen, vigyázni fogunk. Nem kell aggódnod.

– Kicsit fáradt vagyok. Majd később befejezem a pakolást.

Lehunyta a szemét, és ahogy álomba merült, Mags felállt, és felvette a tálcát.

– Innom kell valamit – mondta, és kiment a szobából.

Mire Harry utánament, a nő már két pohárral töltött.

– A pocsék dobozos bor attól még bor, ahogy a vacak pizza is pizza. Ha nem kérsz, megiszom a részed.

– Ne haragudj. – Amikor Mags megrázta a fejét, Harry folytatta: – Sajnálom, ahogy viselkedtem, amit mondtam, és a csúnyább dolgokat, amiket gondoltam.

– Ő az anyád.

– Neked meg a húgod.

Mags belekortyolt a borba, miközben könnyek csorogtak végig az arcán.

– Annyira mérges vagyok, kurvára dühös vagyok arra, aki itt a főnök. Mi értelme vagy célja van annak, hogy mindezen keresztül kell mennie? Semmi, és nem érdekel, hogy ki mit mond.

Lehuppant a konyhaasztalhoz, a kézfejével törölgette a könnyeit, és elkente a szemfestékét.

– Az elmúlt néhány éjszaka Silas bácsival vagy az anyánkkal beszélgetett. És… és olyankor boldog. Nem érdekel, hogy elhiszed-e, hogy tényleg látja őket. Mindenkinek joga van azt hinni, amit akar, amíg nem erőlteti rád. De én hiszem. Hiszem, hogy várják őt.

Harry leült, megkóstolta a bort. Kicsit jobb, mint az olcsó sör, állapította meg.

– Nem tudom, mit hiszek. De azt tudom, hogy korábban igazad volt. Miattunk küzd, és ez fáj neki, ez mindent elvesz tőle, és igazad volt. Tudnia kellett, hogy velem minden rendben lesz.

– Nem akarom elengedni.

– Tudom. Érte tesszük.

– Arra kell kérjelek, ne menj el éjszakánként, amíg… nem tudnálak utolérni, ha…

– Itt leszek.

Két éjszakával később Dana csendben elment, miközben Harry felolvasott neki, Mags pedig egy végtelenített sálat kötött.

Anyja nem akart temetést, ezért nem is volt. Az emberek mégis eljöttek, és virágot, ételt vagy mindkettőt hoztak. Harryt meglepte, hogy hány ügyfél tette meg ezt az utat, vagy küldött részvétnyilvánító kártyát.

Egy hideg, viharos novemberi éjszakán feltörte a Wrigley Field biztonsági rendszerét, és Magset arra a helyre kísérte, ahol a szezon idején a hazai bázis lett volna.

– Gondoltam, hogy biztosan valami ilyesmivel foglalkozol… betörsz helyekre, de azt nem hittem volna, hogy ilyen átkozottul jól csinálod.

– Másképp néz ki üresen és a tél közeledtével. De ez tetszene neki, ugye?

– Imádná. Ez a hely illik hozzá. Ízig-vérig chicagói lány.

– Rendben. Akarsz valamit csinálni vagy mondani?

– A lelke már elszállt. Hadd repüljön vele a többi is. Ennyi elég.

Kinyitotta a dobozt, felemelte. És hagyta, hogy a szél vigye a hamut.

– Nézd, ahogy megy, Harry. Egy része mindig itt lesz, és szurkol a fiainak, a Cubsnak. Ők nem fogják tudni, milyen szerencsések, hogy itt van nekik. De mi igen. Mi tudjuk.

– Igen, tudjuk.

Harry figyelte, ahogy a szél felkapja a hamvakat, viszi, kavarja őket.

Amikor hazafelé vonatoztak, Mags megpaskolta a lábát.

– Mit fogsz csinálni a házzal?

– Addig élhetsz ott, amíg csak akarsz.

– Képtelen lennék rá. Egyelőre, amíg nem döntesz, persze ott maradok. De nélküle nem tudnék ott élni. Nélküle nem akarom Chicagót, nem, miután döntesz. Kezdhetnél a Northwesternen, talán már a jövő hónapban.

Harry a fejét rázta.

– Képtelen lennék rá. Nálam is ugyanez a helyzet. Nem akarok itt lenni, nélküle nem.

– Akkor hol?

– Nem tudom. Először talán csak valami meleg helyen. Távol az átkozott hidegtől. És te?

– Kinéztem magamnak egy öreg VW buszt.

Harry döbbenten fordult felé. Mags haja jelenleg érett padlizsánszínben pompázott.

– Viccelsz?

– Nem. Nyugatban gondolkodom. És újra beindíthatom a telefonosmédium-vállalkozásomat. Madame Magdelaine mindent tud, mindent lát.

– Veszek neked egy rendes autót.

– A Volkswagen busz nem véletlenül klasszikus, haver. Szép emlékeim vannak korábbi találkáimról benne.

– Akkor megveszem neked azt az átkozott buszt, és gondoskodom róla, hogy helyreállítsák és jó állapotban legyen. Nem akarom, hogy az a kép lebegjen előttem, amint lerobbansz valami sivatagi úton. Hadd tegyem meg ezt érted… a nevében. Ő is ezt akarná.

– Nem fogsz megríkatni ezen a vonaton. Van ennyi pénzed?

– Van elég, és el fogom adni a házat, úgyhogy még több lesz.

– Azt akarta, hogy egyetemre menj. Harry, ez volt minden vágya.

– Oda is eljutok. Ezt megígérem.

Tudta, hogy várnia kellene tavaszig, olyankor jobban megy az ingatlanpiac mégis meghirdette a házat. Aztán alig két hét alatt eladta, a kért árnál ötezerrel többért. Vett magának egy jó állapotban lévő, kevés kilométert futott, használt Volvót.

Kiüríteni a házat – az anyja összes holmijával – volt a legnehezebb. De amikor végeztek, nagynénjével együtt ott állt a kis előkertben. Mags a piros pulóvert és az anyja fülbevalóját viselte.

A kétszínű, piros és fehér VW busz Harry fekete Volvója előtt állt.

– Ez aztán az unalmas autó, kölyök.

– Az unalmas autókat nem veszik észre. Még Iowa előtt büntetőcédulákat fogsz kapni.

– Azon a napon, amikor nem tudok egy zsarut ledumálni egy büntetőcéduláról, becsukom a boltot. – Mags a fiú felé fordult. – Egyezséget kell kötnünk.

– Rendben.

– Évente egyszer… többször is jó, de évente legalább egyszer találkozunk. Én megyek hozzád, te hozzám, vagy találkozunk valahol, nem számít. És együtt töltünk néhány napot. Csak te maradtál nekem belőle, Harry. Te vagy a családom.

– Válasszuk ki most az első dátumot… a helyszínt majd később. Előtte is jó, de mondjuk április elsején.

– Április bolondja?

– Könnyű megjegyezni. Április elsején találkozunk. Akarod, hogy becsszóra esküdjek?

– Próbáljuk meg inkább ezt. – Mags átölelte. Harry érezte rajta az anyja illatát… az anyja kedvenc samponját, és a hajába temette az arcát.

– Működik. Az üzlet megköttetett. Próbáld meg kerülni a bajt.

– Mi abban a mulatság? – Mags hátrahúzódott, a kezébe fogta Harry arcát. – Bármikor hívhatsz. Ha szükséged van valakire, aki leteszi az óvadékot, én vagyok az embered.

– Ugyanez fordítva is áll. Kész vagy?

– Kalandra? Mindig. Kóstolj bele, Harry. Kalandozz egy kicsit. Április elseje – mondta, miközben a fiú a VW-hez kísérte. – Ne csinálj bolondot belőlem.

– Az üzletet megpecsételtük. Szeretlek, Mags.

– Szeretlek. – Beszállt, felcsúsztatta a szivárványos lencséjű macskaszem formájú napszemüveget. A visszapillantó tükrön kristályok és egy békejel lógott. Mags levette az egyik kristályt, és a nyitott ablakon át kiadta a fiúnak.

– Fehér holdkő, a biztonságos utazáshoz.

– Hol van a tiéd?

Mags kihúzta a láncot az inge alól.

– Béke veled, haver.

Beindította a kocsit – úgy indult, mintha új lenne –, és elhajtott. Harry megvárta, amíg a busz eltűnt szem elől, aztán beszállt a Volvóba.

Arra gondolt, egye fene, és a kristályt a visszapillantóra akasztotta.

Még egy utolsó pillantást vetett a házra.

Aztán anélkül, hogy hátranézett volna, elhajtott.

NEGYEDIK FEJEZET

Harry az Indianát átszelő 65-ös autópályát választotta. Mivel Illinois mellett Indiana volt az egyetlen másik állam, amelyben valaha is járt, azt is maga mögött akarta tudni.

Valahová máshová vágyott, valami új helyre, bárhová, ahol meleg van.

Ragaszkodott az autópályához, bömböltette a rádiót, feltekerte a fűtést. És érezte, fizikailag is érzete a felemelkedést, amikor Kentuckyba ért. Véletlenszerűen választott egy kijáratot. Megállhatna egy kicsit, és talán egy darabig csak bolyonghatna az államban.

– Bluegrass State… valójában nemzetközösség – helyesbített, előhúzva néhány adatot az agyából. – Fővárosa Frankfort. Lovak, bourbon, sült csirke, derbi, blues, Fort Knox.

Fort Knox kapcsán eltűnődött azon, hogy mihez kezdene az aranyrudakkal, ha kirabolná. Lenne mivel kérkedni, csakhogy ez a kérkedés egy kansasi intézménybe juttatná. Leavenworthbe. Vagy annak kentuckyi változatába.

Emellett az aranyrudakat nem lehet csak úgy elrejteni a hátizsákodban.

Megállt, hogy könnyítsen magán és megtankolja a Volvót, vett Doritost, ami még mindig a kedvence volt, és egy kólát.

Tetszett neki a hullámzó dombok látványa, ilyet eddig csak képeken vagy filmeken látott. elképzelte őket nyári zöldben pompázva, ahogy emelkednek és süllyednek, legelésző lovakkal teli mezők mögött.

Talán élvezné a vidéki életet. Talán.

De bár a levegő nem volt csípős, még mindig eléggé hűvös volt.

Továbbhajtott, dél felé vette az irányt, és amikor a Doritos nem verte el az éhségét, behajtott egy McDonald’s autósbüfébe egy Big Macre és egy nagy sült krumplira.

A hölgy, aki körülbelül annyi idős lehetett, mint az édesanyja, mosolyogva nyújtotta át neki a zacskót.

– Tessék, fiam. Fogyaszd jó étvággyal, hallod?

Melegnek és csodálatosnak találta az akcentusát.

– Igen, asszonyom.

Ízlett is neki, s miközben falatozott, átlépte Tennessee állam határát.

– Whisky, Elvis, Dolly Parton, dohányültetvények, barbecue és blues, valamint a Great Smoky Mountains.

Egy fiú számára, aki még soha nem volt háromszáz kilométernél messzebb otthonától, olyan volt ez, mintha egy idegen országot fedezett volna fel. Egy egész más világot.

És a titkos szósszal együtt megízlelte a szabadságot.

Fontolóra vette, hogy délnyugatra indul, Memphisbe, és meglátogatja Gracelandet. Nem állíthatta magáról, hogy Elvis nagy rajongója lenne, de a híresség vonzotta valamelyest.

Majd máskor, döntötte el, és délkelet felé vette az irányt.

Volt egy homályos terve, hogy egészen az óceánig hajt. Még sosem látott igazi óceánt. Miért ne pipálhatná ki ezt először?

Amikor azonban megpillantotta a Great Smoky Mountainst, leesett az álla, és úgy tátogott, mint egy turista a Times Square-en. Mivel az óceán úgysem ment sehová, először a hegyeket vette célba.

Korábban a hatalmas a városon kívüli síkságot jelentette. A végtelen síkságot, ahol fúj a szél és tornádók tombolnak. Most a zöld hegycsúcsok lenyűgöző meredélyeit és az alattuk elterülő völgyeket jelentette.

Felhők gomolyogtak közöttük. Igen, mint a füst, és a nap télvékony sugarai átszúrták a sejtelmes ködöt. Ez volt az első találkozása a szerpentin utakkal, és leginkább azért vette lazán, mert mindent egyszerre akart látni.

Egyre feljebb kapaszkodott, megállt a panoráma teraszoknál, hogy kiszálljon az autóból, és mindent magába szívjon. Képeket készített a telefonjával. Aztán elküldte őket Willnek és Magsnek.

Ismét megállt, amikor a nappal az alkonyatba halványult, és ezúttal elővette a kis üveget a hátizsákjából.

Nem mondta el Magsnek, hogy elvett az anyja hamvaiból, mielőtt elmentek a Wrigley-be. Azt tervezte, hogy az óceán mellett szórja szét a szélben, de most arra gondolt, hogy egy részét itt is elengedi.

Megosztja vele ezt az élményt.

– Nagyon magasan vagyunk itt, majdnem ezernyolcszáz méter magasan. Nézd csak, hogy mennek tovább, mintha Észak-Karolinába tartanának. Szóval, ez egy elég jó első nap volt. Négy állam. És azt hiszem, most keresek egy motelt vagy ilyesmi. De előbb…

Kinyitotta az üveget, és kirázott belőle egy kis hamut. S a hegyek repülni vitték anyját.

Harry az alkonyat félhomályában szállt vissza az autóba, és szembenézett a hegyekben való éjszakai vezetés kihívásával.

Egyszer csak hirtelen megállt, a szája tátva maradt a döbbenettől, úgy bámulta, hogy egy medve – egy igazi medve! – cammog át az úton, mintha csak egy nehéz nap után hazafelé tartana.