KOLLÁR BETTI

Kollár Betti: Kosársuli – Új kihívók

Copyright © 2025 by Kollár Betti

ISBN: 978 963 598 436 7 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Az illusztrációkat készítette: Coverist Studio – Bakos Fanni

A könyv végi illusztrációkat Tót Barbara készítette

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Vecsernyés Anita, Takács Zsolt

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: romantikus

Steph Currynek,

aki miatt újból beleszerettem
a kosárlabdába.

„Keményen kell dolgoznod a sötétben,

hogy aztán ragyoghass a fényben.”

– Kobe Bryant

1. FEJEZET
KLAU

„Légy önmagad legjobb változata mindenben, amit csinálsz. Nem másvalaki életét kell élned.”

– Stephen Curry

Kondor Marcell Rudolf szinte minden eddigi elsőmet ellopta.

Vele voltam életem első kosármeccsén, aztán az első edzésemen is, és ő segített bedobni az első kosaramat. Ő kóstolta meg az első sütimet, vele néztem először horrorfilmet, és tőle kaptam az első levelemet is.

A vicc az, hogy egyik elsőmet sem szándékosan gyűjtötte be. Egyiket sem akarta, csak így alakult. Valószínűleg nincs is tisztában azzal, hogy elvette őket. Nem tartja úgy számon, ahogyan én.

Nem mintha én miatta számolnám. Egyszerűen egy lánynak fontos az ilyesmi. Én meg szeretek listázni.

Az anyukáink még gimiben ismerkedtek meg: osztálytársak voltak, és bár a barátságuk egyetemistaként egy időre megszakadt, később újra egymásra találtak. A szüleim egy tanfolyamon találkoztak, Marci szülei pedig egy kosármeccsen. A barátságuk miatt már babaként is ismertük egymást.

Egy évvel idősebb nálam, és ő lett az első barátom. Már azelőtt jóban voltunk, hogy elkezdtük volna az általános iskolát. A suliban ugyan külön osztályokba kerültünk, de együtt ebédeltünk, és délutánonként együtt jártunk az alsós labdás tornára.

Aztán a negyedik utáni nyáron nem sokkal azután, hogy elveszítette a nagypapáját, váratlanul bejelentette, hogy többé nem akar a barátom lenni, és másik iskolába megy felsőbe.

Nem tudtam az okát. Nem értettem, miért mond ilyeneket. Ő volt a legjobb barátom, és valahogy azt hittem, ez örökre így is marad.

Akkor este sokáig sírtam.

Attól a naptól kezdve pedig minden megváltozott. Elhagyta az első keresztnevét, és inkább a Rudolfot kezdte használni. De nemcsak a nevét hagyta maga mögött, hanem engem is. Hiába kerestem a társaságát, ő elkerült engem, és minden, amit addig együtt csináltunk, magányos tevékenységgé vált.

A következő négy év egyhangúan telt. A szüleink továbbra is összejártak: közös ebédeket, kempingezéseket és kirándulásokat szerveztek, amiken korábban mindig együtt voltunk. Csakhogy Marci már alig jött el ezekre, és ha a szülei mégis odakényszerítették, a legtöbbször nem foglalkozott velem. Már nem voltunk se iskola-, se csapattársak, a baráti körünk is más lett, így lassan idegenekké váltunk egymás számára.

Amikor elkezdődött a hetedik, majd a nyolcadik osztály, nőtt a tét, jött a felvételi, és mindketten a Kosársuliba jutásért harcoltunk. Amikor a szüleink találkoztak, már én is inkább otthon maradtam, és megtanultam nem foglalkozni Marcival. Ha mégis egy légtérbe kerültünk, levegőnek néztem, ahogy ő is engem.

És ezzel nem is lett volna gond, ha nem nyúlja le az elsőimet. Ha nem akart barátkozni, le is léphetett volna. De elvette őket, és utána távozott.

És a legbosszantóbb az egészben, hogy az első csókomat is magával vitte.

2. FEJEZET
KLAU

„Az élet varázsa abban rejlik, hogy megtaláld azt, amit igazán szeretsz. És amikor ráakadsz, az élet értelmet nyer.”

– Kobe Bryant

Ötödikben, a sulis napközi egyik délutánján „harcos puszi” játékot játszottunk. Körbeálltunk a termünkben, mindenki kapott egy számot: a lányok párosakat, a fiúk páratlanokat. Egyvalakinek, aki középre került, mondania kellett két számot, az első szám tulajdonosának pedig el kellett kapnia és megpuszilnia a második szám birtokosát. Az, aki a puszit kapta, beállt középre, és ezúttal neki kellett mondania két számot.

Mindenki benne volt a játékban, és én izgatottan vártam, hogy sorra kerüljek. Másodikként hangzott el a számom, csakhogy az egyik évfolyamtársam és csapattársam, Szili nem akart puszit adni. Nem is fogócskázott velem, ahogy előttünk a többiek. Amikor felhangzott a számom, egyszerűen közölte, hogy nem szeretne ebben a buta játékban részt venni. Leszegett fejjel, zavartan ácsorogtam, mert megalázónak éreztem, hogy más fiúk megpusziltak más lányokat, Szili viszont nem volt hajlandó engem.

Aznap délután Marci és az anyukája hazafelé menet beugrottak hozzánk. Még csak pár hónapja történt, hogy Marci közölte velem, nem akar többé a barátom lenni.

Rosszkedvűen értem haza, anya meg persze rögtön tudni akarta, mi történt, így szerencsétlenségemre Marci is fültanúja volt a megalázó délutánomnak.

Anya azzal vigasztalt, hogy Szili biztosan csak zavarban érezte magát, vagy talán menőzött a többiek előtt. Nem értettem, mi ebben a menő, hiszen rajta kívül mindenki részt vett a játékban.

Nem akartam, hogy Marci még többet megtudjon a dologról, azt meg pláne nem, hogy sírni lásson, ezért inkább lementem a társasházunk kertjébe. Az udvar hátsó részében állt egy kétüléses, piros hinta, épp üresen, mintha pont rám várna. Beleültem, és a láncba kapaszkodva pityeregni kezdtem.

A lábam előtti sáros földet bámultam, amin apró tócsákban állt a délelőtti esőtől a víz. Azon gondolkodtam, vajon mi lehet velem a probléma, amiért Szili nem akart megpuszilni. Nem mintha pont az ő puszija kellene nekem, de miért csak velem van baja? Talán csúnyának tart? Vagy nem jó az illatom?

Teljesen a gondolataimba temetkeztem, amikor egyszer csak észrevettem két barna vászoncipőbe bújtatott lábat. Nem kellett felnéznem, hogy tudjam, ki áll előttem.

Marcit a szüleink küldhették ki utánam, hiszen már nem voltunk barátok. Biztosan nem magától jött, és főleg nem azért, hogy megvigasztaljon.

– Még mindig Szili miatt bőgsz? – állt meg felettem nagyot sóhajtva, és mivel nem sok együttérzés szorult belé, inkább tüntetően elfordítottam a fejem. Alsós korunkban mindhárman együtt jártunk kosarazni, ráadásul Szili ugyanebben a házban lakott a szüleivel. Ettől csak még megalázóbbnak éreztem az egészet.

– Hagyj békén!

Megint könnybe lábadt a szemem, és bárhogy is szorítottam össze a szám, bárhogy könyörögtem magamban, hogy ne fakadjak megint sírva, a könnyeim nem hallgattak rám.

Nem voltam hajlandó Marcira nézni. A sárba süppedő cipőjét bámultam, aminek fehér talpa teljesen összekoszolódott, miközben a könnyeim a pamutharisnyámra potyogtak.

– Miért akkora dolog ez? – kérdezte, de nem úgy hangzott, mint akit tényleg érdekel, hanem sokkal inkább úgy, mint akinek nyűg az egész beszélgetés.

Összeszedtem magam, és felemelve a fejem haragosan a szemébe néztem.

– Csak! Semmi közöd hozzá! – szipogtam, mert a könnyeim megállíthatatlanul folytak végig az arcomon.

– Hagyd már abba a bőgést! – sóhajtott ismét, aztán a választ meg sem várva előrehajolt, és a száját az enyémnek nyomta. Az egész nem tartott egy másodpercnél tovább, mire feleszméltem, már el is húzódott. – Nesze. Most kaptál egy puszit.

Aztán mintha mi sem történt volna, sarkon fordult, és magamra hagyott.

Elmélyülten gyúrom az almás pite tésztáját a konyhánkban, amit egyelőre nehéz a sajátunknak tekintenem. Alig egy hónapja, július végén költöztünk be, miután anyuék eladták a budapesti lakásunkat, és vettek egy kis kertes házat Baracskán, 37 kilométerre a fővárostól.

A gondolataimba merülve választom kétfelé a pite tésztáját, aztán gombócot formázok belőle, és amíg elkészítem a tölteléket, hagyom pihenni. Nekilátok az almák pucolásának, amiket anyával a kertben lévő fáról szedtünk.

Tudom, melyik fiókban van a hámozó, ahogy azt is, hol találom a reszelőt, de még sincs olyan érzésem, mintha ez lenne az otthonom. Azt hiszem, ahhoz több idő kell.

Születésem óta most költöztünk először, így nincs ebben nagy tapasztalatom, de megkérdeztem az egyik legjobb barátomat, Lucát. Az ő családja néhány évvel ezelőtt ment végig ugyanezen, és azt mondta, szerinte egy ideig tök normális, ha idegennek érzem a házat.

Persze, a szobám tágas, ami szuper, a konyha is nagyobb, ráadásul gyönyörű piros a pult, de én szerettem a régit, akkor is, ha kopott volt, és az egyik fogantyú mindig leesett az evőeszközös fiókról. Az új konyhában csak azért jegyeztem meg ilyen gyorsan mindennek a helyét, mert különösen szeretem a rendet. Úgy gondolom, ha felkészült vagyok, nem érhet váratlan helyzet, se baj.

– Mennyei illat van! – sétál be a konyhába Luca, aki ma nálunk vendégeskedik, hogy megnézze az új házunkat. Egy percre ugrott csak ki a mosdóba, ami alatt pont befejeztem a tésztát.

– Pedig még neki se láttam a sütésnek – mosolygok rá, miközben mellém lép. Picit magasabb nálam, mert nyáron nőtt néhány centit, míg én mintha megrekedtem volna 162-nél.

– Tudok segíteni valamiben? – vizslatja a pulton várakozó almákat. Kihúzom a fiókot, hogy adjak neki is egy hámozót, és most már ketten pucoljuk a kissé sárgás, de pitének tökéletes gyümölcsöket.

Mivel eddig lakásban laktunk, így a saját kert teljesen új élmény. Vannak gyümölcsfáink, virágoskertünk, és anyával már tervezgetjük a veteményest is az egyik sarokba.

Lucával nemrégen lettünk barátnők, a kilencedikes évünk második felében kezdtük jobban megismerni egymást. Nem azok a barátnők vagyunk, akik mindenben hasonlítanak, sőt sok tekintetben eléggé különbözünk. Ő szétszórtabb, álmodozóbb típus, míg én földhözragadtabb, rendszerető vagyok. A külsőnk is eltér: neki valamivel rövidebb, különleges vörösesszőke haja és szeplős, kerek arca van, míg nekem hosszú, fekete tincseim, kék szemem, az arcomon pedig szeplők helyett egy-egy apróbb anyajegy.

Ugyanakkor csak mert nem vagyunk egyformák, még sok témában érzem azt, hogy hasonlóan gondolkodunk. Amikor erről beszéltem anyuval, azt mondta, szerinte a kapcsolatok lényege, akár baráti, akár szerelmi, nem az, hogy mindenben ugyanolyanok legyünk. Fontosak a közös érdeklődési körök vagy a bizonyos dolgokról való hasonló gondolkodás, hogy megértsük egymást, de egy jó kapcsolatban azt is meg tudjuk osztani a másikkal, amiben különbözünk.

Lucával almahámozás és -reszelés közben a sulikezdésről beszélgetünk: hétfőn lesz a tizedikes évünk első napja, és bár a tanítást egyikünk sem várja kitörő lelkesedéssel, az edzéseket és a meccseket annál inkább.

A BKEG-be járunk, a Budapesti Kosárlabdázók Egyesületének Gimnáziumába, ami egy kosár tagozatos középiskola. Itt a tananyaggal való haladás és az érettségire készülés mellett központi szerepet játszik a kosárlabda. Csak négyosztályos évfolyamokat indítanak, nincs reál vagy humán tagozat, se nyelvi előkészítő. A sport az, ami áthatja a mindennapjainkat. Az órarendünk más gimikéhez hasonló (bár tesióráink nincsenek), viszont minket tanítás után mindennap edzés vár.

Az évfolyamok négy 12 fős osztályból állnak, így lényegében minden osztály egy-egy kosárcsapat. Az ofőnk egyben az edzőnk is, és mivel kilencedikben, a selejtezők során kijutottunk a budapesti döntőkbe, most különösen izgalmas félév előtt állunk.

A lereszelt almát megcukrozom és megfahéjazom, utána kinyújtom a tésztát. A kedvenc piros tepsimbe helyezem, aztán jöhet a töltelék, és annak elegyengetése.

Az a helyzet, hogy imádok sütni. Szeretem a tészták puha állagát, a különböző fűszerek, krémek és gyümölcsök illatát, és azt, ahogy a száraz és a folyékony hozzávalók egyvelegéből létrehozhatok valami újat és mennyeit. És jó elmélyedni ebben a tevékenységben. Amikor sütök, csak erre koncentrálok.

Valahol ezt érzem kosarazás közben is, de ott nincs idő és lehetőség úgy lelassítani, mint például tésztanyújtáskor. Általában szimmetriára és tökéletességre törekszem, ezért mindig pontosan kiszámolom, mekkora tésztára van szükségem, és mindig figyelek rá, hogy egyforma magas legyen a közepén és a széleken is. Amikor sütök, nem az a célom, hogy minél rövidebb idő alatt összedobjak valamit. Úgy érzem, ilyenkor alkotok.

A pulton ott várakozik a könyvecském, amibe kézzel írom a bevált receptjeimet. Anyáéktól kaptam a tizenkettedik születésnapomra, hogy egy helyen gyűjthessem a kedvenceimet.

Rendszerint sokkal kevesebb cukorral dolgozom, mint mások: egyrészt nem is vagyok annyira édesszájú, másrészt szerintem általában nincs is szükség annyi cukorra a kellő íz eléréséhez.

A receptkönyvem az almás piténél van nyitva, bár fejből is tudom az összetevők arányát, annyiszor készítettem már. Azt hiszem, biztonságos a tudat, hogy ha hirtelen nem jutna eszembe valami, csak oda kell pillantanom.

Persze távolabb, a piros kávéfőző tetejére teszem, hogy még véletlenül se csepegtessem össze az alma levével, és ne szóródjon rá liszt.

A tepsiben várakozó töltelékre jöhet a tészta másik fele, aztán megszurkáljuk villával, megkenjük tojássárgájával, és mehet is a sütőbe.

– Nem vagyok egy konyhatündér – vallja be Luca végignézve a pulton. – Eddig csak egyszer sütöttem muffint Konrádnak, de az után határozottan nem így nézett ki a konyhánk.

Én is odapillantok, és szinte biztos vagyok benne, hogy végigkúsznak a vörös foltok a nyakamon az arcom felé, mint mindig, amikor zavarba jövök.

Most tettük be a pitét a sütőbe, de már minden hozzávalót a helyére raktam, a pult szinte üres, és pont egy törlésnyire van a teljes tisztaságtól.

– Hát, szóval, én szeretek már készítés közben elpakolni – mondom ki a nyilvánvalót. Ilyen vagyok, ezt a szüleimtől tanultam. Sokkal könnyebb időközben elrámolni magunk után, mint az egész folyamat végezetével szembenézni a keletkezett káosszal.

Luca szemei lassan elkerekednek, majd kapkodva emeli a magasba a kezét.

– Jaj, félreértesz! Bóknak szántam! Szóval – kutat a megfelelő szavak után lázasan –, én vagyok rendetlen, te meg normális. Lenyűgöző! Tök menő, hogy így tudsz sütni.

Ő nem vöröslik, hanem jellemzően összevissza beszél, amikor zavarba jön. Próbálom visszatartani a mosolygást, mert nem akarom megbántani, de az a helyzet, hogy már ő is vigyorog.

– Bocsi – rázza meg a fejét nevetve, amitől a copfja ide-oda lendül. – Volt egyáltalán értelme annak, amit mondtam? Nem akartalak megbántani vagy beszólni.

– Nem is vettem annak – sietek megnyugtatni. Összecsukom a receptes könyvemet, és a kilógó, könyvjelzőnek használt piros szalaggal babrálok. – Néha én is nehezen fejezem ki magam. – Érdeklődve emelem fel a fejem. – Tényleg muffint sütöttél Konrádnak?

Konrád a barátja, akivel tavaly év közben jöttek össze, és már kilenc hónapja járnak. (Egy véletlen szakítást leszámítva, de az csak pár napig tartott, és inkább volt félreértés, mint tényleges szakítás.)

– Aha, Valentin-napra – bólint Luca.

Elhagyjuk a konyhát, majd a házat is, és a kis kerti terasz műanyag székeire telepedünk. Egyelőre nem sok minden van itt, csak a székek meg egy ijesztő kis kerti törpe, amit a nagyi sózott ránk házavató ajándékként. Anyu szeretne majd növényeket, lampionfüzéreket, meg valami árnyékolót is, mivel a délelőtti nap pont idetűz.

Már négy óra múlt, de anyuék még nem értek haza. Szombatonként rendszerint a cukrászdánkban dolgoznak, így csak hárman vagyunk Lucával meg a tacsimmal, Fügével.

A szüleim mindketten cukrászok, négy évvel ezelőtt kezdtek saját vállalkozásba: nyitottak egy hangulatos kis üzletet a belvárosban. A két alkalmazott, Adri és Patrik mellett én is igyekszem besegíteni, ha szükség van rám.

Luca épp azt ecseteli, hogy milyen sütit készített Konrádnak, miközben Füge is megérkezik hozzánk a kert másik feléből. Eddig ott intézkedhetett; legalább 20 centivel nőtt a föld fölé, ezért úgy gondolja, az egész környék a lábai előtt hever, és neki kell helyre tennie a kint sétáló kutyákat.

– Csokis muffint csináltam, lekvárral a közepén, mert Konrád bírja a linzert, láttam, hogy mindig szívesen elfogadta tőled – meséli Luca.

Nagyon aranyos pár, szerintem ők az élő példái annak, hogy akiknek egymásra kell találniuk, azok egymásra is találnak. Bármi történjék is.

Nem kell magyarázkodnom, hogy igazából nem neki vittem a linzert, hanem mindig túl sokat sütök, ezért mindenkit megkínálok, mivel Luca már ismer és tisztában van vele. Jó érzéssel tölt el, mert hogy őszinte legyek, Marci után nem akadt olyan jó barátom, aki így ismert volna.

Egy másik osztálytársunkkal, Dominikkal sulikezdés óta jóban vagyunk, de ő mégiscsak egy fiú. Egy csomó témáról sokkal nehezebb beszélni vele, mint, mondjuk, Lucával.

– Biztosan nagyon finom lett – veszem fel az ölembe mosolyogva Fügét, és simogatni kezdem a füleit. Már hatéves múlt, hosszú, barna szőrű cukiság. Megigazítom a nyakán a kis kendőjét, amit Luca rajongással a tekintetében figyel. Neki is van kutyusa, egy golden retriever, akit a kedvenc kosarasa, Derrick Rose után nevezett el Rosie-nak. Még alig múlt féléves, de már most jóval nagyobb Fügénél.

Luca kibújik a kölcsönpapucsból, és maga alá húzza a lábait.

– Izgulsz az első tanítási nap miatt? – kérdezi. – Vagy a közös edzések miatt?

Olyan arcot vág, amiből egyértelmű: a közöst nem arra érti, hogy idén egy fél éven keresztül a d osztállyal fogunk délutánonként együtt edzeni, hanem arra, hogy Marcival.

Elgondolkodva simogatom Füge puha fülecskéit, lehunyt szemekkel élvezi. A nyáron meséltem Lucának a Marcival közös múltamról, és ő az első, akit mindenbe beavattam. Persze a szüleim is tudnak arról, hogy már nem vagyunk barátok, de nincsenek tisztában az összes ellopott elsőmmel. Dominiknak is mondtam ezt-azt, viszont csak Luca ismeri a teljes sztorit.

– Igazából nagyon várom ezt az évet – mondom őszintén. Füge felemeli a fejét, és kéri, hogy a füle helyett az állát vakargassam, úgyhogy engedelmeskedem, folytatva a megkezdett gondolatot. – Ami meg Marcit… mármint Rudkót illeti, már évek óta nincs közöttünk kommunikáció, szóval… – Megvonom a vállam, mert hát ez az igazság.

Luca érdeklődve dől előrébb, és megsimogatja Füge orrát. Ő, mint a gimiben mindenki más, már Kondor Rudolfként ismerte meg. Próbálom én is így szólítani, hiszen már ezt a nevet használja, de nem nagyon jön a számra.

– Nem is mesélted még, milyen volt a felvételi után találkozni vele – jut eszébe Lucának, de a szavaival szinkronban felhangzik a szomszédban egy fűnyíró is. Még nem ismerem a szomszédainkat, de a mellettünk lakó kétgyerekes apukáról azt már megtudtam, hogy hetente kétszer is nyírja a füvet, vagy ha azt nem, akkor a lombfúvót járatja. Luca rá se hederít, egészen belelendül a találgatásba. – Csak az első tanítási napon történt, vagy már a gólyatáborban? Esetleg odafelé a vasútállomáson?

Ő a balcsi tábor első napján, a vasútállomáson botlott bele Konrádba (a szó szoros értelmében), így nem csoda, hogy ez az eshetőség is eszébe jut.

– Balatonalmádiban – felelem. – Persze anyuék szóltak, hogy őt is ide vették fel, de ott „találkoztunk” először.

– És hogy reagált? – mocorog a székén kíváncsian.

Az utcán ugatás hangzik fel, bizonyára elsétál valaki a kutyusával, vagy erre mer járni a postás, így Füge leugrik az ölemből, és csaholva a kerítéshez szalad. A lila pólóm tiszta szőr, ezért kicsit lesöprögetem, mielőtt felidézném Marci gólyatábori reakcióját.

– Ridegen – fintorodom el végül. – Kifejezéstelenül. Unottan – folytatom, és ezúttal én lendülök bele a felsorolásba.

– Hogy tud valaki egyszerre rideg és unott, mégis kifejezéstelen maradni? – somolyog Luca. Együtt járunk angolra Marcival, a nyáron kosaraztunk is velük, de Luca ezenkívül nem nagyon érintkezett vele.

– Hát, ő képes rá – sóhajtok. – Meg se rezdült. Az érdektelen arcát nézve úgy éreztem, sose leszek már boldog.

– Hű, akár egy jó dementor – bólogat elismerően. – Talán tudta előre, hogy ott leszel – veti fel. Az ő pólója is tiszta szőr, de nem zavartatja magát.

– Nem tudom – vonom meg ismét a vállam, és próbálok úgy tenni, mintha nem is érdekelne. Nem Luca, hanem magam miatt.

Nem szeretnék Marcin és a régi barátságunkon rágódni. Nem akarok szorongani a közelében, azon agyalni, mi lett volna, ha… Lezártam a régi barátságunkat és a közös múltunkat is.

Mert sokkal könnyebb lesz ez az év, ha tényleg nem érdekel, mi van vele.

3. FEJEZET
MARCI

„Az apámnak köszönhetem, hogy ilyen lettem. Adott egy kosárlabdát, és azt mondta: játssz vele, aludj vele, álmodj vele – csak ne vidd magaddal a suliba. Párnának használtam, és soha nem fájdult meg tőle a nyakam.”

– Shaquille O’Neal

– Még meggondolhatod magad.

Apa hangja kimérten, mégis reményteljesen szeli át a nappalit. Már az előszobánál járok, amikor utánam szól a dolgozója ajtajából.

Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy úgy teszek, mintha nem is hallottam volna. Nincs kedvem indulás előtt egy perccel arról vitatkozni, amiről egész nyáron. Aztán a tekintetem megakad az ajtó melletti polcon lévő képen. A nagyapám mosolyog vissza rám, és úgy érzem – mint mindig –, tartozom neki azzal, hogy nem hagyom figyelmen kívül apát.

Már öt éve nincs közöttünk. A negyedik osztály utáni nyáron hunyt el, de fogalmam sem volt, hogyan kezeljem az elveszítését. Szeptembertől új suliba mentem, és elkezdtem használni a második keresztnevemet, amit a nagyapám után kaptam. Nagyon hiányzott, de ettől kicsit úgy éreztem, mintha még mindig velem lenne.

Letámasztom a bőröndömet, de a sporttáskámat a vállamon hagyom, mert nem tervezek sokáig maradni.

– Nem fogom meggondolni magam – fordulok vissza.

Vállával az ajtókeretnek támaszkodik, a magyar válogatott melegítőpólója megfeszül a vállán. Hiába ráncolja a homlokát, ma beköltözöm a BKEG kollégiumába, bárhogy is legyen.

– Ha itthon maradnál, edzhetnénk együtt délutánonként. Tudod, hogy a kerti kosárpályát neked építettem.

Úgy mondja, mintha nem is értené, hogy pontosan emiatt megyek el. Talán tényleg nem érti. Mi ketten gyakran beszélünk egymáshoz, de ritkán egymással.

– Van edzőm, apa – emlékeztetem. A sporttáskám pántja húzza a vállamon a bőrt, ezért megigazítom.

– Persze – legyint, de az, hogy hallotta, amit mondtam, nem jelenti, hogy meg is értette. A szeme izgatottan felcsillan. – Mellettem sokkal többet fejlődhetnél, fiam. Akár annyit is, hogy a következő nyáron már meghívjanak az Ifjúsági Edzőtáborba.

Ujjaim a bőrönd fogantyújára szorulnak. Utálom, amiért ennyire lelkes, ha arról van szó, hogy együtt kosarazzunk. Azt is utálom, hogy bár a célunk egyezik, az odajutásról teljesen másképp gondolkodunk.

Az apám, Kondor Ákos, 102-szeres válogatott kosárlabdázó, az egész szakmában ismert. Az országból eddig csak három játékos fordult meg az NBA-ben, és ő az egyik. Több mint két méter, centerposzton játszott, és hazai viszonylatban páratlan karriert futott be. Játszott három amerikai és több európai csapatban, a magyar válogatottban, most pedig saját kosárlabda-akadémiája van, ahol gyerek- és felnőttcsapatokat is képeznek.

Ahogy körbepillantok a nappaliban, a falakról bekeretezett NBA-s és válogatottmezek néznek vissza rám. Minden nagy csapatfotója ott lóg a dolgozószobája falán. Ugyan innen nem látom őket, de annyiszor figyeltem ámulattal és tanulmányoztam azokat a képeket, hogy mindegyiket jól ismerem.

Apa hihetetlen ember, kicsi korom óta a példaképem. Megtestesíti mindazt, amit el akarok érni és mindazt, amit felül akarok múlni. És ő is pont ezt akarja, csak más elképzelése van arról, hogyan. Maga akar edzeni, azt tervezte, hogy az ő egyesületében játszom majd, nem a Kosársuliban.

A tekintetem megakad a három egymás melletti NBA-s mezen. Apa tényleg hihetetlen ember, és pont ez az oka annak, hogy nem szeretnék egész életemben az árnyékában élni. Amikor valaki rám néz, mindig csak Kondor Ákos fiát látja, nem pedig azt, aki vagyok, vagy aki lehetnék. Éppen ezért szeretnék mielőbb eltávolodni apától, csakhogy nehéz ezt neki elmagyaráznom. Amikor meg is próbálom, nem jutnak el hozzá a szavaim, nem érti, mi a problémám azzal, hogy az ő fia vagyok. Úgy gondolja, ki kellene ezt használnom, hogy előrébb juthassak, én azonban szeretnék mindent a magam erejéből elérni.

Anya szerint azért nem érti, mert ő is az apja árnyékában indult el a kosaraspályáján. Nagyapa is játszott a válogatottban, és a mai napig elismert név a kosárvilágban. Nekem is már egyéves koromban labdát nyomott a kezembe, előbb tudtam megpattintani, mint hogy lábra álltam volna.

Apa ellöki magát az ajtókerettől, és felém indul.

– A mostani csapatodban senki sem olyan tehetséges, mint te. – Egy nagy lépéssel közelebb jön, majd kétoldalt megragadja a vállamat. – De te, fiam! Te mindent elérhetsz, és még többet is!

Ezek azok a szavak, amiket talán a legtöbbször hallottam tőle életemben. Azok a szavak, amik mindig újabb nyomást helyeznek rám, és még jobban meg akarok felelni.

Ám a kijelentése több mondatból állt, és azokkal már aligha tudok azonosulni. Ráadásul megint ugyanaz a lemez. Ez ment a gimi előtt is, mikor megtudta, hogy a Kosársuliba készülök az ő akadémiája helyett, és akkor is, mikor közöltem, beköltözöm a kollégiumba. Nem értem, hogy nem unja ezt, hiszen évek óta téma ez közöttünk, és még egyetlenegyszer sem értettünk egyet.

Nem szeretem, amikor becsmérlően beszél az iskolámról vagy a csapatomról, ezért kibújok a keze alól, és hátrálok. Sarkon fordulok, és szó nélkül felhúzom az edzőcipőmet.

Azonban mielőtt kilépnék az ajtón, még visszanézek rá.

– És el is fogom érni. Csak figyelj!

Apát végül sikerül leráznom, de a bejárati ajtóig mégsem jutok el egyedül, ugyanis az előszobában Rami (eredetileg Ramóna, de azt hatéves korában megtiltotta, hogy használjuk, mert az elsős osztálytársai Demónának csúfolták), a tizenegy éves húgom mászik ki a szekrényből, a kabátok közül.

Már felvette a cipőjét, ezért kinyitom az ajtót, és előreengedem, hogy együtt hagyjuk el a családi házat. Csak hárman voltunk itthon, mivel anyu sportriporterként sokszor dolgozik hétvégén is, tőle már este elbúcsúztam.

Ahogy végigmegyünk a kocsibeálló kőmintás járólapjain a kertkapuig, a fejemet csóválva sandítok le a húgomra.

– Megint hallgatóztál, te kis kotnyeles? – kérdezem, mire elvigyorodik. A hajába kétoldalt szalagokat font, pont olyan színesek, mint a fogszabályzója.

– Csak bújócskáztam – hazudja.

– Mégis kivel? – tudakolom, de biztosra veszem, hogy készült fedősztorival.

– Mondtam Jeromosnak, hogy keressen meg – kezd bele, amint kilépünk a kapun. Eltűnődve vonja meg a vállát. – Most se volt túl lelkes, de így legalább jókor lehettem jó helyen.

A szememet forgatom, mert a húgomnak valamiért mániája a ház különböző pontjain elbújni, és kihallgatni a beszélgetéseket. És nem ez az első alkalom, hogy a macskánkkal való bújócskázásra fogja. Majd két fejjel alacsonyabb nálam, elég kicsi ahhoz, hogy szinte bárhol el tudjon rejtőzni. Került már elő a konyhaszekrényből, az ágyneműtartóból, de egyszer még egy bőröndbe is becipzárazta magát. Én már megszoktam, egyébként sem vagyok ijedős típus, de anyura rendszerint a frászt hozza, amikor véletlenül rátalál.

Az útnak ezen a felén nincs járda, így elengedünk egy autót, mielőtt átmennénk a túloldalra. Rami nem mondja ki, de magamtól is rájövök, hogy szeretne lekísérni. A martonvásári vasútállomás nagyjából tízpercnyi sétára található, és még negyedórám maradt a vonatig, úgyhogy időben vagyunk.

– Nem bánod, hogy beköltözöm a koliba? – kérdezem, mert bár a szüleim beleegyezése kellett, Ramival nem nagyon beszéltünk róla az elmúlt hónapokban.

Ez volt az első nagyon sűrű nyaram: júniusban három hét dobótábor, aztán néhány hét pihenő, de július végén már kezdődtek az edzéseink, augusztusban pedig az edzőtábor.

– Dehogy, biztosan jó buli lesz – rázza meg a fejét, mire a két fonata ide-oda repül. Anya és apa szerint külsőre sokban hasonlítunk: például az arcunk formája meg az orrunk alakja, de én nem látok ilyesmit. Az viszont igaz, hogy a hajunk ugyanaz a sötétbarna árnyalat, a szemünk pedig szürkéskék, bár én heterokrómiával születtem. Nem teljesen más színű a két szemem, a bal inkább csak olyan, mintha valaki szürkéskék festékhez öntött volna egy kis barnát, de nem keverte össze rendesen a két színt.

– A képed egy merő hazugság – közlöm Ramival. – Emlékeztess, hogy sose fogadjak rád egy pókerjátszmában.

– Tényleg ne fogadj, mert nem tudok pókerezni. – Bár próbál mosolyogni, látom rajta, hogy szomorú, amiért elköltözöm.

Váratlanul bűntudatom támad.

– Elleszel egyedül apáékkal?

– Nekem nincs bajom apival – néz fel rám nagy szemekkel. – Belőlem nem akar api kettő pont nullát csinálni.

Furcsán fogalmaz, de így is betalál. Csak tizenegy múlt, mégis érettebben látja a helyzeteket, mint én ennyi idősen. Felmerül bennem, hogy talán a sok hallgatózás az oka: míg én inkább a szobámba zárkózom, ő állandóan füleli a felnőttek beszélgetését. De nem csak otthon, kémkedik a szomszédok után is, bevásárláskor kihallgatja a kasszánál állókat, a vonaton meg a szomszédos négyesben ülőket.

– Legalább nem kell majd éjszakánként a horkolásodra elaludnom – helyezem a feje tetejére a kosárlabdámat, mire nevetve elkapja kétoldalt, és lelkesen egyensúlyozza.

– Hangszigeteltek a falak – emlékeztet, mire lesandítok rá.

– És te még ezt is képes vagy túlhorkolni.

– Mi az, hogy túl? Inkább áthorkolom a falakat, nem? – vitatkozik. Elfogy a járda, az árok menti füves területen haladunk tovább, de mivel mellettünk autók járnak, besorolok Rami mögé. A nyelvét kiöltve néz hátra. – Egyébként meg, te pedig túl sokáig zuhanyozol. Már előre sajnálom a kolitársaidat, akiknek ki kell majd ezt várniuk – szájal.

– A kollégiumban nem csak egy zuhanyzó van – felelem, hiszen a tájékoztatóban olvastam, hogy bár a szobákhoz nem tartozik külön fürdőszoba, de folyosónként kettő is van, több kabinnal.

Lassan elérünk az állomásig, ahol lelépcsőzünk a sínek alatti átjáróba. A hangosbemondókból felhangzik, hogy nemsokára érkezik a vonat, de jegyet nem kell váltanom, mert anyuék havibérletet vesznek.

– Én is beköltözhetek? – csillan fel Rami szeme. – Elbújnék a zoknis fiókodban, és…

Feltartom a kezem, amivel sikeresen beléfojtom a szót.

– Be se fejezd ezt a mondatot, te kis kotnyeles. Kémkedj csak továbbra is itthon, oké?

A peronra érve megállok, és elé guggolok, így nagyjából egy vonalba kerül az arcunk. Nincsenek sokan az állomáson, a hétköznapok reggelei és délutánjai a legtömöttebb időszakok.

Rami szorosan összeszorítja a száját, és úgy fest, mint akit hajszál választ el a sírástól. Nagyot sóhajtva keresem a tekintetét.

– Nehogy bőgni kezdj itt nekem – csípem meg az arcát. – Minden hétvégén hazajövök, jó?

– Hazudsz – szipogja.

A szememet forgatom, amiért megint kihallgatta a szüleimmel folytatott beszélgetésünket.

– Jó, most hétvégén pont nem, de a következőn már itt leszek – ígérem.

A vonat feltűnik bal felől, ezért kiegyenesedem, és megpaskolom a fejét. Az erős napsütéstől tűzforró a barna haja, el is kapom a kezem, és úgy teszek, mintha megégette volna a tenyeremet.

– Tükörtojást lehetne sütni a fejeden – rázom a kezem, és végre megjelenik egy mosoly a szája sarkában. Átveszem tőle a kosárlabdámat, és ismét a kezembe fogom a bőröndömet.

– Sütök neked fejtojást, ha hazajössz – ajánlja, mire elfintorodom.

– Undorítóan hangzik – lépek hátra, miközben a vonat lassan beér a vágányra.

– De attól még hazajössz, igaz? – kérdezi, az arca csupa remény.

– Ezer fejtojással se tudnál távol tartani – mosolygok rá, és mielőtt felszállnék, még visszaszólok neki. – Most pedig tűnés haza!

4. FEJEZET
KLAU

„Merj nagyot álmodni! Ha megvan az álmod, bármit elérhetsz – csak mindennap tenned kell érte.”

– Gordon Hayward

Ötévesen láttam először élőben kosárlabda-mérkőzést. Nem akármilyen találkozó volt: a magyar férfiválogatott játszott az Eb-selejtezőben.

Marci apukája is csapattag volt, ezért anyuval és apuval kimentünk a meccsre. Ők a lelátó felső részén foglaltak helyet Marci anyukájával és nagypapájával, míg mi, gyerekek lemásztunk az első sorba, és a korlátba csimpaszkodva, árgus szemekkel követtük az eseményeket.

Marcinak nem ez volt az első élő mérkőzése. Azt mesélte, már babaként is járt a csarnokokban, és bár nem emlékszik rá, a nagypapája szerint előbb pattogtatott hetes labdát, mint hogy megtanult volna járni.

Ámulva figyeltem a válogatott kosárcsapatot. Nem ismertem a játékszabályokat, a felét se értettem annak, ami a pályán történt, mégis teljesen lenyűgözött.

Félidőben a magyar csapat vezetett, és amikor a játékosok levonultak a pályáról, kitartottuk a mancsunkat, ők pedig jó fej módon belecsaptak.

Annyira menőnek és legyőzhetetlennek tűntek! Mint a szuperhősök, akik bármire képesek!

– Én is kosarazni akarok – közöltem a korlátba kapaszkodva.

Marci mosolyogva húzta ki magát.

– Én is! Válogatott leszek, mint apa és nagyapa – mondta, és a szeme izgatottan csillogott a pályán játszó apukáját figyelve.

– Hogy kell elkezdeni? – kíváncsiskodtam, mire lelkesen felém fordult.

– A suliban van labdás torna. Elsősök is beiratkozhatnak. Megtanítanak labdát pattogtatni meg kosárra dobni – mesélte, én pedig tátott szájjal hallgattam.

– Akkor beiratkozunk?

A tekintete csupa elszántság volt, ahogy azt felelte:

– Még szép!

Felnézek a Kosársuli kollégiumának épületére, ahol az elkövetkezendő évem nagy részében lakni fogok.

A második kerületben található, csupán félórányi sétára a sulitól, ami azt jelenti, ráérek majdnem egy órával később kelni, mint az előző tanévben. Nem mintha bajom lenne a korán keléssel, de az alvással sincs.

Várakozásteljes izgatottsággal telik meg a mellkasom, amikor eszembe jut, hogy hétfőn elkezdődik a tizedik osztály.

A Széll Kálmán tértől nem messze álló Kosársuli területén négy épület magasodik: minden évfolyamnak egy, ami érettségiig az övé. A magas üvegépületek a saját fantázianéven kívül nem sokban különböznek. Az alsó szinten található a csarnok, a nézőtérrel és lelátóval ellátott kosárpálya, ahol az edzéseink és a meccseink zajlanak. Egy fél emelettel felette a menza, a többi szinten pedig a tantermek és a tanári szobák.

Az idei gólyák a tavaly elballagott végzősök helyére jönnek a Tisztelet Pályája nevezetű épületbe. A harmadéveseké a Tudatosság Stadionja, az idei végzősöké a Kitartás Arénája, mi pedig a bal szélen lévőbe, az Együttműködés Csarnokába járunk (amit csak ECS-nek hívunk).

Megrezdül a telefonom, ezért a hónom alá szorítom a kezemben tartott dobozt, és előhalászom a sortom hátsó zsebéből. Anyuék fent vannak az új koliszobámban, a doboz pedig az utolsó, ami a beköltözésemhez szükséges.

Az épület tövébe húzódom a járdán, és az üzenet láttán elmosolyodom.

Dominik

Sikerült becuccolnod?

A Kosársuliba való bekerüléssel hatalmas álmom vált valóra, éveken át dolgoztam érte. Nagyon boldog voltam, hogy végül sikerült, de az öröm mellett nyomásból is akadt bőven. Úgy éreztem, bizonyítanom kell magamnak, a szüleimnek és az osztálytársaimnak is, hogy megérdemlem a felvételt, és valóban itt a helyem.

Szóval egy évvel ezelőtt elég frusztráltan kezdtem a gimit. Ideges voltam azért is, mert Marci az évfolyamtársam lett, aztán pedig csalódott, mert nem kaptam meg azt a posztot, amire készültem. Az osztályfőnökünk és edzőnk, Szekeres Vilmos két főirányítót jelölt ki év elején a csapatunkban: Lucát és Dominikot. Már évek óta ezen a poszton játszottam, és elkeserített, hogy mégsem vagyok hozzá elég jó.

A kosárlabdában egy csapatból egyszerre öten állnak pályán, azon belül három fő pozíció létezik: az irányító, a bedobó és a center.

Az irányító nevéből adódóan irányítja a csapatot, ő vezeti fel a labdát, szervezi a támadásokat.

A bedobók ponterősebb játékosok, fontos, hogy távolról is sikeresen dobjanak kosárra, valamint testi adottságaikat tekintve az alacsonyabbak és gyorsabbak közül kerülnek ki. Megkülönböztetünk dobóhátvédet és alacsonybedobót: az előbbi feladata a pont- és labdaszerzés, az utóbbi pedig szintén a pontszerzésben, illetve a védekezésben játszik fontos szerepet.

A centerek általában a legmagasabb játékosok: támadáskor a gyűrű közelében helyezkednek el, így ritkábban dobnak távolról, viszont kihagyott dobás után jellemzően ők szerzik meg a lepattanót. Közéjük tartozik az erőcsatár, aki a centerhez hasonlóan a palánk alatt helyezkedik, de középtávról is erős pontszerző lehet, nem csak a gyűrű közeléből.

Egyik poszt sem jobb vagy értékesebb a másiknál. A kosárlabda csapatjáték: öt ember összefogása, ami akkor igazán eredményes, ha megvan a bizalom, az összhang és az együttműködés.

Dominik tavaly év elején segített túljutni a kezdeti nehézségeken, amiért a mai napig nagyon hálás vagyok neki. Bár nem lettem irányító, ami eredetileg szerettem volna, idővel bedobóként sokkal jobban megleltem a helyem a csapatunkban és a kosárban is.

Klau

Már majdnem kész vagyunk.
Milyen a családi mozi? 🍿

A kora délutáni nap forrón tűz, ezért jobban az árnyékba húzódom. A fényerőt is feljebb veszem a telefonom kijelzőjén, hogy jobban lássam.

Dominik

Képzelheted.

A szülei már évekkel ezelőtt elváltak, az apukája nemrég kezdett járni egy nála jóval fiatalabb nővel, Bellával. Dominik azt mondta, ez annyiból tök jó, hogy az apukája boldognak látszik, ráadásul úgy érzi, évek óta most először tud igazán beszélgetni vele. Ugyanakkor az apukája és Bella közös „családi” programokat találnak ki, ami a fiúknak már kevésbé tetszik.

Dominik nem ápol túl jó kapcsolatot a bátyjával, Vidivel (eredeti nevén Dávid). Ő már az utolsó évét kezdi a Kosársuliban, és az ő már most országszerte híres évfolyamtársa Dini, aki Lucával járt egy általánosba. Dominik szerint Vidi nem tudja feldolgozni, hogy bármennyit is küzd, nem érhet Dini nyomába, és emiatt fordult ki magából az elmúlt évek során.

Dominik

Egy órán belül háromszor voltam mosdóban. Bella rá is kérdezett, jól vagyok-e. Szerintem azt hiszi, hogy benyaltam valami fertőzést…

Megcsörren a telefonom, anyuék hívnak, hogy hol vagyok már. Ellököm magam a faltól, és megindulok.

A telefonomat a dobozra téve egyensúlyozok, és a bejárat utáni ajtónál lévő érzékelőhöz érintem az új belépőkártyámat. A koliban szigorú szabályok érvényesek a be- és kilépők számára, vendégeket is csak a portás engedélyével hozhatunk, aki számontartja az érkezőket és a távozókat.

Az épületben nincs lift, de nem különösebben bánom, mert nincs gondom a lépcsőkkel. A második emeletre tartok, egyik kezemben a dobozom, a másikkal a mobilomon pötyögök.

A lányszobák az első és a második emeleten vannak, míg a srácoké a harmadikon és a negyediken. Elhalad mellettem két idősebb diák, akiket nem ismerek, de mivel köszönnek, visszaköszönök nekik. Az első emeleti lépcsőfordulóban azonban túlságosan a telefonomra koncentrálok, és nem vagyok elég figyelmes. Beleütközöm valakibe, aki fentről tart lefelé. Egy sétáló hegy az, szó szerint lepattanok a mellkasáról, a dobozom elborul a kezemben, és a tartalma a lépcsőre zuhan. Szinte lassított felvételen látom, ahogyan a cuccaim megindulnak a felső fokról, majd lebucskáznak a lépcső aljába. Fél emelettel lejjebb, a fordulóban szétszóródnak a virágos füzéreim és a dekorációs égőim. A muffin alakú lámpám is megindul a dobozból, de sikerül a levegőben megtartanom.

– Bocsánat, nem figyel… – szabadkoznék, de ahogy a tekintetem felsiklik a barna pulcsin, a kapucni alá rejtett arcon és megállapodik a felemás szempáron, azonnal elnémulok.

Marci az, vagy legalábbis egy nagyon meggyőző hasonmás. Én az utóbbinak jobban örülnék, csakhogy ismerem ezeket a szemeket. Ismerem a jobb szeme alatt húzódó, halvány rózsaszín heget és ezt az összetéveszthetetlenül kifejezéstelen tekintetet.

Mondani akarok valamit, de a „mi a fenét keresel itt?” az egyetlen, ami eszembe jut.

Ő persze nem tűnik sem meglepettnek, sem bosszúsnak, míg rám egyszerre mindkét érzés igaz. Szokás szerint zenét hallgat, hallom a fejhallgatójából dörömbölő ritmust, ahogy ellép mellettem. Már két lépcsőfokkal lejjebb jár, mégis majdnem így vagyunk egymagasak. Hamarosan tuti eléri a 190 centit is, míg én alig vagyok több 160-nál.

A lépcsőfordulóba érve lehajol, felemeli a padlóról az összegabalyodott égősorokat, és visszalépve a kezembe nyomja őket.

Tüntetően elfordítom a fejem. Nem akarom, hogy segítsen, és nem akarom, hogy itt legyen, ezért sietve a cuccaim után nyúlok. Próbálok közömbösnek mutatkozni, de mire kiegyenesedem, már ott sincs.

Nagyot sóhajtva rendezgetem vissza a dolgaimat a dobozba, majd lecsukom a fedelét, és folytatom az utam.

Persze a gondolataim egyre csak Marci körül forognak. Ezek szerint ő is kolis lesz? Anyáék ezt elfelejtették megemlíteni… Elhagyom a lépcsőházat, aztán a folyosón összetalálkozom két c-s évfolyamtársammal. Nem ismerjük egymást túl jól, angolra járok együtt az egyikükkel, másra nem, így csak köszönünk, és megyünk tovább.

Mi van, ha Marci simán csak beugrott valakihez? Mondjuk, beköltözött az egyik osztálytársa, ő meg segít neki pakolni? Nem akarom arra pazarolni az energiáimat, hogy ezen agyalok, de mégsem hagy nyugodni a gondolat.

Marci d-s, a csapatuk legmagasabb játékosa.

Már évek óta nem beszélünk, de azért tudok róla egy s mást. Az apukája, Kondor Ákos országszerte elismert magyar kosárlabdázó. Nyolc éve vonult vissza, azóta saját egyesületet alapított, a Kondor Kosárlabda Akadémiát, és anya szerint azt akarta, hogy a fia ott játsszon, ne a BKEG-ben.

Észreveszem, hogy véletlenül rossz irányba kanyarodtam a folyosón, így visszaindulok a jobb szárnyba. Kikerülök egy halomnyi dobozt, amit valaki a folyosón hagyott, és haladok tovább.

Ami azt illeti, a szülői elvárásokról én is tudok egy keveset. Ugyan nálunk senki sem híres kosaras, viszont a szüleim egyszer szeretnék rám hagyni a cukrászdájukat. Most még támogatnak a sportban is, de időnként mindig visszakanyarodunk oda, hogy ez inkább csak egy hobbi, nem igazi jövőkép vagy munkalehetőség.

Persze imádok sütni. De kosarazni is. Ezért gondoltam, hogy ha beköltözöm a koliba, akkor teljes mértékben erre tudok majd koncentrálni. Kevesebb lehetőségem lesz sütni, a kosarazás és a suli kerül az abszolút fókuszba. Abban bízom, ez segít majd rájönnöm, mit is akarok.

Megint elhaladok a lépcsőház ajtaja előtt, és végre a jó irányba tartok. A kollégiumban kétszemélyes szobák vannak, és mivel a BKEG csak a budapesti és környéki tanulókat fogadja (az országban vannak más kosársulik is, így mindenkinek a hozzá legközelebbibe kell pályáznia), nem volt túljelentkezés a koliba.

Megérkezem a folyosó közepe táján lévő ajtóhoz, de mielőtt benyitnék, megtorpanok. Egy évig ez lesz a lakhelyem, ami egyszerre tölt el izgalommal és félelemmel. Sokat vívódtam, hogy beköltözzek-e vagy sem, a nyáron még pró-kontra listát is írtam, mert imádok listázni, plusz mindig segít rendezni a gondolataimat.

A lista most is itt lapul a zsebemben, hogyha el is bizonytalanodnék, emlékeztessen a céljaimra. A szomszéd szoba ajtaja nyitva, két lány izgatott beszélgetése hallatszik ki. Megint a hónom alá szorítom a dobozt, és előtúrom a fehér szoknyanadrágom belső zsebéből a papírlapot.

Átfutom a lista bal oldalát, a másikra rá se nézek. Most nem akarom, hogy ennél is jobban kizökkentsenek, ráadásul ha Marci tényleg beköltözött a koliba, azt is oda kellene biggyesztenem a kontra oszlopba.

Összehajtogatom a lapocskát, és óvatosan visszacsúsztatom a zsebembe. Aztán nagy levegőt veszek, és benyitok a szobába. Anyuék nagyban rámolnak ki a kartondobozokból és táskákból, hiába mondtam nekik korábban, hogy majd én megcsinálom, miután elmentek.

– Minden oké, kicsim? – Anya épp az egyik bőröndből pakolja ki a ruháimat, de ahogy észrevesz, abbahagyja, és kezében az egyik mezemmel kiegyenesedik.

Sokszor mondják, hogy külsőre inkább apára hasonlítok, tőle örököltem a fekete hajam, a kék szemem, és az anyajegyre hajlamosságot… A beszédem és a gesztusaim pedig elvileg anyáéra hasonlítanak.

– Aha, minden oké – felelem a dobozt a többi mellé téve, majd a szüleim felé fordulok. Csak hárman vagyunk, de a szobatársam már tuti járt itt, mert mire megérkeztünk, a helyiség egyik felét már egyértelműen lefoglalták.

– Összefutottam a lépcsőházban Marcival. Ti tudtátok, hogy ő is kolis lesz? – kérdezem, hiszen általában beszámolnak az ilyesmiről. Azt is ők mondták el egy éve, hogy Marcit is ide vették fel.

Apa az íróasztalomra teszi a kezében tartott tankönyvhalmot, és anya is teljesen felfüggeszti a pakolást. Az arcuk árulkodó: nem direkt titkolták, de tudtak róla.

– Nem szóltunk volna? – tűnődik a bajszát piszkálva apa, de őt ismerve nem lep meg, hogy nem emlékszik. Neki se ártana listát írnia a fontos dolgokról, mert az infók állandóan kimennek a fejéből.

Anya bűnbánó arccal lép közelebb.

– Csak nemrég mesélte Lilla. Igazából örültünk is neki, mert így mindig lesz egy ismerős, megbízható valaki a környezetedben, amíg itt laksz – magyarázza, csakhogy nekem Marciról se az ismerős, se a megbízható szavak nem jutnak eszembe.

Amióta felvettek minket a BKEG-be, nem sok közös pillanatunk volt. A gólyatáborban leginkább úgy tettünk, mintha nem is ismernénk egymást, és bár szerencsére nem kerültünk egy osztályba, angolon egy csoportba osztottak minket. A második félév elején hagyományos osztálycsereprogramban (ilyenkor hármasával szétszedik az osztályokat, és összekeverik őket, és így járunk egy hétig suliba) öt napra osztálytársak lettünk. De azon kívül, hogy néha óra alatt, mikor kinyújtóztatta a lábait, véletlenül megrúgta a székem, és csoportmunkánál úgy beszélt hozzám, hogy szinte fel sem nézett, nem sok interakcióba kerültünk.

Most viszont úgy fest, kolitársak is leszünk, ráadásul holnaptól az osztályaink fél éven keresztül együtt edzenek majd minden egyes délután.

A Kosársuliban évfolyamszinten félévente váltogatják, hogy melyik osztály kivel edz együtt. Első félévben az a-sokkal osztottak össze minket, a következőben a c-sekkel, így az idei első félévre a d-sek maradtak.

Savanyú képet vághatok, mert anya elém lép, és megfogja a kezem.

– Légy vele kíméletes, rendben? Tudom, hogy már nem vagytok olyan jóban, mint régen, de ez most neki sem könnyű időszak. Lilla szerint nagyon igyekszik, hogy Ákos nyomdokaiba léphessen.

Talán pont emiatt költözött be? Ő is távol akar lenni valamitől, csak míg én a sütéstől, addig ő az apukájától? Anya szavain töprengek, de ha kíméletességen azt értette, továbbra is tegyek úgy, mintha nem is ismernénk egymást, akkor az menni fog.

A tizedikes bioszkönyvem elindul a halom tetején, ezért apa utánakap. Felém sandít, a bajsza alatt máris mosolyra mozdul a szája sarka. Már sokszor megkérdeztem, miért nem vágja le soha, mert kíváncsi vagyok, milyen lenne az arca nélküle. Ő azonban mindig elvicceli a választ azzal, hogy azóta visel bajuszt, hogy összejöttek anyával, és attól tart, ha leborotválná, anya meg sem ismerné.

– A szobatársad egyértelműen előttünk érkezett – biccent a szoba másik felének irányába.

Én is odapillantok, de a helyzet változatlan. A padlón két nyitott bőrönd és két sporttáska, körülötte könyvek és sportcuccok hevernek. A nyitott ruhásszekrényből gombócba gyűrt és szemmel láthatólag lazán behajigált ruhák lógnak ki és néznek velünk farkasszemet.

– Még nem találkoztunk – mondom, elszakítva a tekintetem a káoszról. – Biztosan csak közbejött neki valami kipakolás alatt.

Körbenézek az egyszerű helyiségen. Két ágy áll az ablakos fal két sarkában, egymással párhuzamosan, ezek végében pedig egy-egy szekrénybe épített íróasztal. Az ágyak között, a falnál egy-egy komód, szemben pedig a ruhásszekrényeink. Az ajtó mellett található még egy egész alakos tükör, vele szemben cipősszekrény és fogas, a szoba közepén pedig egy kisebb asztal, két fotellel.