A BŰVÖS KÖR

BOGD N ISTV N

CONTENTS

Impresszum

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

IMPRESSZUM

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

© Bogdán István jogutódai, 2024

A borítót tervezte és készítette

ifj Bogdán István, G. Bogdán Andrea és Rékasi Balázs

1

Hol volt, hol nem volt, valahol azonban mégiscsak volt, s ha mégsem, akkor lesz, mert nem lehet, hogy ne legyen valami a valóság és a valótlanság között. Kell legyen, mert ami nem lehetetlen, az lehetséges, még ha nem is valóságos. Valótlan nem lesz attól. Nem csak lesz tehát, hanem van, így volt is, csak az a kérdés, hol? Nem is kérdés. Csak ott lehet a valótlanság és a valóság között, de nem is olyan messze a valóságtól. Mert mi is az a valóság?

…

Kétségtelen valóság az, hogy most valaki figyel engem. Ilyesmit az én szakmámban nem észrevenni olyan szakmai hiba, hogy hosszabb időre szakmátlaníthat. Valaki figyel. Kétségtelen. De honnan?

Ott álltam tulajdon lakásom irodaként használt helyiségének egyik nyitott ablakánál, és Monteludónak, Ludócia kies fővárosának szemem előtt elterülő háztetőinek kezdtem mesélni, hogy ne unat-kozzanak ezen a kora tavaszi szép délelőttön, amikor se nap, se szél, sem eső nem szórakoztatja őket. Valaki mégis figyel. De ki? És honnan? Amikor velem szemben csak a messzeség. Csak nem?

Nem. Amikor a hátam mögött megcsörrent a telefon, azonnal észrevettem, mert hirtelen megmozdult. Ott ült a másik ablakom

párkányán, és félrebillent fejjel figyelt engem egy cinke. Már ugrásra készen. S ahogyan fordultam, hogy a telefonhoz menjek, startolt ő is.

Bizonyosan sajnálta, hogy nem tudhatta meg, miről is akartam mesélni.

Készülékem türelmetlenül lármázott, de hát nem vehettem föl addig, amíg oda nem értem.

– Tessék – jelentkeztem szolid üzleti modorban, mert mit lehet tudni. És tényleg.

– Filamér magánnyomozó urat keresem – a férfi annyira ideges lehetett, hogy a membrán rezgett tőle. Gyorsan megnyugtattam.

– Az beszél, saját szájúlag és a kagylóhoz tapadó fül is saját tulajdonom.

– Hooogy?! – hömögött a férfi.

– Mondtam, hogy Filamér vagyok.

– Aha...aha! Most már értem. Itt meg Mikóz főmérnök. Én … hogyan is mondjam?...

– Mindegy, visszafelé is lehet. Megértem mindenképp – próbáltam biztatni.

– Hogy? Aha, értem... Szóval, kedves Filamér úr … arról van szó, hogy … hogy...

A harmadik, hogy megtakarítása érdekében kisegítettem.

– … a szolgálataimat akarja igénybe venni – hallottam, hogy el-akad a lélegzete, nehogy baj legyen, rákiabáltam. – Tehát?!

– Tehát? … Persze. Önnek tökéletesen igaza van – s megeredt a nyelve.

– Roppant nagy bajban vagyok, nehéz helyzetben, nagyon szeret-ném, ha segítene rajtam.

– Milyen ügyről van szó?

– Rendkívül fontos ügyről.

– Annak is sokféle fajtája lehet. Szóval?

– Szóval izé, azt telefonon nem mondhatom meg. Kérem, legyen szíves, fáradjon el hozzám.

Én is azt tartottam célravezetőnek, felírtam a nevet, címet, aztán közöltem, amit ilyenkor hivatalból közölni kell. Elvégre az új ügyfél-nek tudnia kell, hogy régebbi ügyfelek állnak már sorban, epedve várva, foglalkozzam már velük. Természetesen csak sorjában, mint a közért pénztáránál. Nem kell neki azt tudni, hogy pillanatnyilag én várom az ügyfeleket. Egy ürge maszek hekusnak igazán vigyáznia kell arra, hogy menő cégnek nézzék. Így hát csak kellő huzakodás után voltam hajlandó ma délelőtt elfáradni. Ezt is hálásan köszönte ez a Mikóz főmérnök.

A megadott cím alapján úgy véltem, megkalapozott számlatulaj-donos valamelyik banknál. Ismertem az utcát. Ott még a fák is haj-longanak a lakóknak, és a levegő is kábul a pénz szagától. De nem tartozik Monteludónak régi látványosságához. Újabb település, mégis úgy tesz, mintha ősrégi lenne. Patinát vásárolt magának. Én azonban nem szeretem a talmi holmit.

Hm! Filamér leszokhatnál már a válogatásról. Abból csak zsíros kenyeret lehet ebédelni. Tökéletesen igazam van, csakhogy sokkal szívesebben dolgozom szimpatikus ügyfeleknek, és azt is megfigyel-tem, hogy ezeket az eseteket mindig hamarabban is oldom meg.

Felálltam a telefon mellől, és ismét az ablakhoz sétáltam. A látvány megvidámított.

Elvégre … semmi elvégre! Indítsd dolgozni, Filamér!

Szót fogadtam. Búcsút intettem a háztetőknek, és megkezdtem a távozási adminisztrációt. Ellenőriztem a készültségi táskám tartal-mát. Rendben. Felvettem a zakóm, de rögvest le is vetettem, mert a hónaljtok lemaradt. Márpedig ebben a szakmában ez komoly toalett hiba. A puffogtató csúfítja a zsebet.

Így ni! És most – pillantottam körbe. Persze! Bekapcsoltam a tele-fonfigyelőt, bezártam az íróasztalt. Igen, most már mehetek.

Mentem az előszobába, s bekapcsoltam az ajtófigyelőt is.

Amikor lecsorogtam a lépcsőn, azon csíptem magamat, kíváncsi vagyok, milyen hapsi ez a Mikóz. A hangja után ítélve... no, majd meglátjuk. Leérve a garázsba kivezényeltem derék VW-met az utcára. Megnéztem az órámat. Nem kell sietni. Besodródtam hát a forga-lomba. És nem bosszankodtam azon, hogy minden kereszteződésnél piros lámpát kaptam. És még az sem izgatott, hogy a legtöbbnél gya-logos forgalom sem volt.

Így hát jó fél óráig tartott az út, amíg ahhoz a pénzszagú utcához értem. Jól emlékeztem, a széles, árnyas és csöndes utca mindkét ol-dalán magán- és bérpaloták hivalkodtak archaizált homlokzattal. Az utóbbiakat azok számára építették, akik saját palotára még nem tud-tak elég pénzt szerezni embertársaik rovására, viszont mégis palotá-ban óhajtottak élni. Egytől négyemeletesig áll a rendelkezésükre. Va-lamennyi úgy építve, mintha magánpalota lenne. Egy-egy szintet azonban önálló lakásegységnek alkottak meg. A pompa azonban emeletenként csökkent.

Mikóz főmérnök úr négyemeletes bérpalota harmadlikján lakott, tehát úgy negyed pompára becsülhettem. De ez is sok nullát jelentett a csekk kiállításban.

A házikónak külön vendégparkolója volt. Azért is a ház előtt álltam meg. S tudtam, bent mi fogad.

Mérges portás, aki az impozáns hallban terpeszkedő pultján álló, a ház környékét, belsejét, folyosóit, liftjeit figyelő monitorok egyikén meglátta, hol álltam meg. Hogy még nagyobb öröme legyen észre-vétlen hagyva haladtam az egyik lift felé.

Majd leverte tábornoki sapkáját, úgy hadonászott, hogy figyel-memet felkeltse, mert szövegben ugyebár a ház méltóságát kellett

képviselnie.

– Megbocsát tisztelt uram, hogy megszólítom, és arra kérem, fáradjon ide a pulthoz. Meg kell kérdeznem, kihez óhajt fáradni. Há-zunk szabályai értelmében ugyanis idegen bejelentetlenül nem mehet senkihez.

Pultjához sétáltam, és hosszan megbámultam. Úgy gusztálgat-tam, ahogyan egy ilyen látványosságot illik. De nem úgy viselte.

Színt váltott, a rákvöröstől a habfehérig, ide és vissza. Közben be-szédgyakorlatokat tartott, de értelem nélkül. Nem szántam meg.

Azért a pénzért, amiért itt egész nap semmit sem csinál, ez a legke-vesebb teljesítmény. Amikor azonban a homlokáról megindult a ve-rejték, és az orrát trambulinnak használva a látogatókönyvre kezdett petyegni, megveregettem a vállát.

– Lazítson, kispajtás! Mára befejeztük a foglalkozást. S hogy nagyon vad álmai ne legyenek ma éjszaka, megnyugtatom. Nem idegen és nem bejelentetlenül tisztelte meg látogatásával ezt a kócerájt.

Filamér vagyok. Érti? Fi-la-mér! – tagoltam a képébe. – És Mikóz úr-hoz megyek.

Mentem a jobb oldali lifthez. Mielőtt ajtaját becsuktam, láthattam, ahogyan tátogó szájjal beleroskad a székébe, mit sem törődve a méltósággal.

Nem úgy a lift. Surrogás nélkül termett a harmadikon és udvaria-san kinyitotta az ajtaját.

A méltóságos csendben unatkozó folyosó márványpadlójának süppedő szőnyegén néhány lépéssel elérhettem a Mikóz lakosztály bejárati ajtaját. Már a hall felkészített, így a csodálatos stíluszagyva-ság nem rázkódtatott meg. Nyeltem kettőt és megnyomtam a vi-szonylag kevésbé csicsás réznévtábla melletti csengőgombot.

Alig giling-galangolt egy ütemet a harangjáték, máris nyílott az ajtó. Szabványcsinos, szabványruhás, szabványszobalány fogadott

szabványtalanul. Azonnal rám kérdezett.

– Csak nem?! – kerekedett a szeme.

– Csak igen – én is tudok szabványtalankodni. – Bejelenthet – for-dítottam mutatóujjammal befelé az állát. Visszakapta.

– De kit?

– Hát akit várt – beléptem, becsuktam mögöttem az ajtót. Illik.

– Ó! – még jobban kikerekedett a szeme. – Tényleg Filamér úr?

– Teljes életnagyságomban, ami magát azonban ne zavarja – és meghajoltam.

Fülig pirult, pukedlizett, és sarkon fordulva otthagyott a hallnak is beillő előszobában. Micsoda szabványtalanság!

De még nem is borzongathatott meg a hallszerű előszoba beren-dezése, máris visszatért.

– Parancsoljon erre! – nyitott ajtót. – A főmérnök úr már várja önt.

Könyvtárral öszvéresedett dolgozószobába, bocsánat, terembe léptem. Egyik sarkában hatalmas íróasztal terpeszkedett. Tele könyvvel, irattal... Alacsony férfi emelkedett fel mögüle. Divatosab-ban már nem is öltözhetett volna. A kirakatbabát rakoncátlan ritkás haja, származásáról tanúskodó durva arcvonása, vastag ujjai tették csak emberivé. Kitárt karokkal jött elém. Testvért nem fogadnak szívesebben.

– Filamér úr! Rendkívül örvendek, hogy máris eljöhetett! –

hosszasan rázta a kezemet, hogy befejezze, visszaráztam, mire azonnal leültetett.

– Parancsoljon, ez a fotel lesz a legkényelmesebb.

Mindenesetre óvatosan ültem le, de ez a fotelnak nevezett valami nem rogyott össze. Táskámat mellém téve a földre, várakozóan néztem Mikóz úrra.

– Mivel kínálhatom? – toporgott előttem.

– Kösz. Csak tájékoztatással. Megmondja miről van szó.

– Legalább cigarettát! – próbálkozott, ahogy leült.

– Magamét szoktam, ez tömény – rágyújtottunk. Annyira reszketett a keze, nekem kellett tüzet adnom.

– Nos? – biztattam.

– A...a...a fiam. Mikár! – buggyant ki belőle – A kisfiam! Eltűnt!

Meg kell keresnie!... Eltűnt. Ez borzalmas! Nem tudom elképzelni...

A fiam! Eltűnt! Rettenetes! – hadarta, meg kellett állítanom.

– Mennyi idős a gyerek?

– Tizenkettő és... Nem tudom.... Borzalmas!

– Próbáljon uralkodni magán, ember! – keményedtem rá – Így sosem végzünk! Ismertesse a körülményeket, de csak a lényeget. Mikor látta utoljára, miből gondolja, hogy eltűnt, és így tovább.

– Tegnap, vasárnap reggel korán elment a nagyanyjához, és ma reggelig, illetve mostanáig nem jött vissza, pedig iskolába kellett volna mennie. Így jöttünk rá.

– Az nem tűnt fel, hogy tegnap ebédre vagy vacsorára, de legké-sőbb este nem jött haza?

– Nem... illetve azt gondoltuk, hogy a nagyanyjánál alszik.

– Nincs a nagymamánál telefon?

– De van.

– De miért nem hívták fel tegnap, mi van a gyerekkel?

– Nem, mert … mert … – tekergette a nyakát – az a helyzet, hogy nem vagyunk beszélő viszonyban – nyögte ki.

– A saját anyjával?!

– Nem az enyém.

– Akkor a feleségéé.

– Az övé sem – már majdnem körbetekergette a nyakát.

– Hát kié?

– A … a … a … – kereste a kifejezést, de nem segítettem, mondja csak ki maga, meg is tette – az … első feleségemé.

– Elvált tőle?

– Az úgy volt... igen, két éve, és … – meredt meg a nyaka – és meg is halt... tavaly.

– De akkor még élt, amikor másodszor nősült?

Rám ugrott a tekintete, majd a földre szaladt.

– Igen, – suttogta.

Sejteni kezdtem a sűrű nyaktekergetés okát, de úgy gondoltam, jó az irány, tovább lőttem hát.

– A mostani felesége mennyi idős?

– Huszonhat.

– És ön?

– Ötven – olyan nehezen vallotta, mintha súlyként emelné.

– A gyermek persze nem szereti a mostoháját?

– Nem, valóban, de... ennek … – kezdte ismét a nyaktekergetést.

– És a felesége?

– Azt hiszem... úgy gondolom...

– Ez tény kérdése. Igen, vagy nem?

– Azt hiszem... – a nyak tekergetését nyeldekeléssel párosította, féltem, hibrid lesz a termés, de kinyögte – Nem szereti.

– A gyereknek külön szobája van?

– Természetesen, és nevelőnője... Mindene megvan, azért nem értem...

– És miből gondolja, hogy a gyerek nincs még most is a nagyanyjánál?

– Nem lehet. Ugyanis – és hadarni kezdett – reggel mégiscsak te-lefonáltam. Nem vették fel. Elrohantam. Nem volt otthon. A szom-szédok mondták, hogy már tegnapelőtt elutazott vidékre.

– Kitől kéredzkedett el tegnap a fiú?

– Senkitől. Cédulát hagyott az asztalán,

– És a nevelőnő?

– Szabadnapos volt. Korán távozott.

– Látta valaki a fiút elmenni?

– Csak a portás.

– Csomag volt nála?

Megrázta a fejét.

– Hm! – tudtam a választ, de azért meg kellett kérdeznem. – És semmi üzenetet nem kapott a fiú ügyében? Nem telefonált senki róla?

Rám tátotta a száját, megcsodálhattam kitűnő protézisét.

– Úgy ... gondolja?! ... habogta.

– Nem gondolok semmit, információt gyűjtök... Nos?

– Nem, senki nem telefonált, nem is üzent – tekintetében a nyug-talanságot kizavarta a rémület. – Ha...ha...

– Úgy ám! – bólintottam. – És jelentette már a fiú eltűnését a rendőrségen? Felpattant.

– Azt nem tehetem! Mert akkor ... – kezdte újból a nyaktekergetést. – Nagyon kérem, Filamér úr, vállalja el a gyerek megkeresését.

A rendőrségre én nem mehetek. Vállalja el. A pénz nem számít.

– Nem azon múlik, Mikóz úr. Az ő apparátusuk gyorsabban ér eredményt. A baleseteket is nyilvántartják, hátha valamelyik kórház-ban van a fiú. Telefonáljon nekik.

Megrázta a fejét.

– Nem tehetem.

– Én sem. Gyerekrablásra nem terjed ki a hatásköröm. És komo-lyan nem értem, miért nem akarja a rendőrség segítségét igénybe venni.

Olyan gyorsan nyeldesett, hogy az egyik nyelés utolérte a mási-kat, fulladozott is tőle, majd köhögni kezdett. Megvártam, míg szó-

hoz jut.

– Kedves Filamér úr, rendkívül kínos lenne a számomra....

Ugyanis én biztosra veszem, hogy Mikár megszökött tőlünk.

Nem lepett meg a feltételezése és most már biztatás nélkül is folytatta, meg sem lehetett állítani.

– Az utóbbi időben mintha hallottam volna tőle, hogy ... itt hagy minket, mert... Nos, én nagyon elhanyagoltam a fiút ... néha napokig nem látom. Elfoglalt ember élete az enyém. A Műanyagipari Köz-ponti Kutatóintézet igazgatója vagyok... Emellett sok a társadalmi kötelezettségem is... mert... úgy van, hogy a pártom országgyűlési képviselőnek jelöl.... Egyszerűen nincs időm a gyerekkel foglalkozni.

Érti? … A feleségem pedig... nos, ő mostanában sokat veszekedik a gyerekkel, és … lehetséges, hogy … oktalanul is. Érti?... Szóval ...

hát, hogy mondjam meg mindezt a rendőrségen?! Az újságokba is bekerülne! Éppen most, jelöltetésem idejében! Gondolja meg! …

Nem, nem! – hirtelen elkapta a kezemet, s oly görcsösen szorította, mintha tényleg az lenne a fuldokló szalmaszála. – Filamér úr, nagyon kérem, vállalja el ezt az ügyet!

Nem őt szántam meg, a kisfiút.

– Egy feltétellel.... Várjon! – intettem le a hálálkodást. – Abban a pillanatban, amikor kiderül, hogy gyermekrablásról van szó, tehát telefonálnak vagy levelet írnak váltságdíj ügyében, azonnal jelentjük az ügyet a rendőrségnek. Nekem ez a kötelességem. A gyermek, illetve emberrablás nálunk főben járó bűn olyan, mint a gyilkosság. A Belbiztonsági Szolgálat embervédelmi csoportjának tartozik a hatás-körébe. Ismerem a vezetőjét, Lotifán főfelügyelőt. Rendes ember, bíz-hat benne. Tehát ha megtudjuk, hogy a gyermeket elrabolták, azonnal bejelenti nekik, én pedig minden nyomozati anyagot átadok. Ez a feltételem. Nos?

– Nos … – ismételte – belátom, önnek igaza van. Rendben. Kö-szönöm. De honnan tudom én …

– A váltságdíjat csak öntől kérhetik, pénze magának van. Telefo-nálni vagy írni fognak. Mindent megígér nekik és azonnal értesít engem és a rendőrséget. Világos?

– Igen.

– Hát akkor – vettem ki a táskámból az űrlapot – itt a megbízóle-vél, tessék ezt értelemszerűen kitölteni. Rajta a tarifa is, a díjazásom, azt veszi tudomásul az aláírásával.

Habozás nélkül töltögetett, aláírt és adta vissza a lapot. Ellenőr-zése után összehajtva az igazolványom mellé tettem.

–

Most

pedig

munkára.

Sok

kérdésem

lesz,

önnél

kezdem...Tehát...Azt már tudom, hogy a foglalkozása igazgató, de mi a szakképzettsége?

– Vegyészmérnök.

– A feleségéé?

– Színiakadémiát végzett, de nincs szerződése. Nem engedem.

– Nem ezt, az első feleségéét kérdeztem.

– Neki … ő csak általános iskolát végzett, és … műanyagöntőnő

volt.

– Üzemben ismerkedtek meg?

– Igen, akkor még én is … munkás voltam. Az egyetemet később végeztem el, de mi köze?!...

– Ezt bízza rám... A gyerek melyikükre hasonlít alkatilag és szellemileg?

– Hát...– vakarta rendetlenkedő ritka üstökét. – Sokban formálja az édesanyját, de az orra és a szája az enyém... A szobájában lesz fényképe.

– Szükséges is. Tessék, folytassa!

– Ami pedig Mikár jellemét illeti... bevallom, nem igazodok el rajta... Az anyja annak idején sokszor mondta, hogy az én tulajdonsága-imat örökölte, én azonban azt hiszem, csak a makacsságomat.

– A gyermek érdeklődési köre?

– Nem is tudom... Említettem, az utóbbi időben... De Herea, a nevelőnője bizonyára meg tud mondani mindent. Jobban ismeri a gyereket, mint én.

Én is úgy gondoltam.

– Beszélek majd vele is, de előbb a feleségével szeretnék.

– Kérem – emelkedett fel. – Legyen szíves utánam fáradni.

Fáradtam. Tényleg, amíg megtaláltuk a sok szoba egyikében.

Mikóz bemutatott és sürgősen magunkra hagyott őnagyságával.

Olyan volt, mint amilyennek vártam. Cicababa. De hat is kitesz egy tucatot e típusból. Nehéz műfaj. Kék szeme úgy sugározta az önzést, hogy még jobban megszántam a Mikár fiúcskát. Nem kínált hellyel, tehát leültem, és a közepén kezdtem.

– Mondja, miért utálja maga ennyire ezt a fiút?

Szemrebbenés nélkül vette a lapot.

– Mert az utálatos. Mindent elkövet, hogy bosszantson.

– Rendszeresen pofozta az utóbbi időben?

Talpra pattant és csúf cicababa lett.

– Melyik ringyó fecsegett magának?! Vagy az a vén... a férjem?!

– Egyikük sem. Maga, – böktem hirtelen feléje, hogy visszahup-pant – maga árulkodott.

– Én?!... Hiszen... Vagy maga ilyen ügyes?

– Nem ügyesség, szakismeret... De azt most már maga is belátja, milyen kegyetlen volt, amikor az anyját szidta?

Kék szemében az önzésre rátelepedett az ijedtség.

– Utolsó cselekedet pedig... na! – álltam fel. – Nyomja meg a csengőt!

Keze a torkára szorult, nem a csengőre. Kényszerültem önkiszol-gálni. A szobacicus azonnal megjelent. Nyilván várta az ajtóban, hogy szólítsák. Megkértem, vezessen a nevelőnőhöz.

Míg haladtunk, próbáltam Mikár felől kérdezgetni, de válasz he-lyett állandó pityergés közben csak ismételgette, hogy szegény Mikár úrfi.

Na, ha ez a Herea nevelőnő is ilyen lesz!...

Nem volt olyan. És nem is illett ebbe a környezetbe, ezt maga is hangoztatta.

– Ha nem szánnám azt a nyomorult gyereket, amelyiknek pedig itten – lebbent körbe a karja a gyerekszobában – mindene megvan, már régen felmondtam volna. Én igazán nem csodálkozom, hogy megszökött.

– Úgy gondolja?

– Kétségtelen. A gyereknek pokol itt az élete. Ez a nő, aki miatt szégyellem a nememet, ez az Eufémia a közmondásos mostohát túl-szárnyalja. Két éve, mióta... Szóval, a gyerek egyszerűen nem bírta tovább elviselni ennek a bestiának a kínzásait. És az apja!... Áh! –

homlokába hulló hajfürtjét félrelökő mozdulata csak nyomatékot adott a hangsúlynak – Világos. Más megoldást nem találhatott, hát megszökött.

– Célzott erre a gyerek?

– Nekem nem. Tudja, zárkózott. Nagyon zárkózott. Még nekem sem sikerült a bizalmát megnyerni, pedig úgy vettem észre, hogy szeret.

– Maga szigorú nevelő – barna szemében megvillant a mosoly, visszamosolyogtam. – Szakmai titok.

– Nos... talán igaza van. De egyszerre kellett pótolnom a gyerek-nél az apát és az anyát.

– Az apját is utálta a gyerek?

– Ez talán túlzás. Úgy mondanám, megvetette... Nehéz megítélni, mert előttem sosem nyilatkozott róla. Mondtam, zárkózott.

– Értem. És a maga véleménye szerint Herea hova szökhetett a fiú? Elment minden nélkül, csak így bele a nagyvilágba?

– Ha sejteném, már régen hazahoztam volna.

– Úgy látom, maga sem ismerte eléggé a fiút.

– Dehogynem – villant rám mérgesen barna szeme.

– Nem eléggé... És hogyan tanult a fiú?

– Könnyen, jó feje van, de nem nagy lelkesedéssel.

– Mivel foglalkozott a legszívesebben?

– Olvasott... Egyébként, mint más gyermek.

– Ugyan, Herea, hát nem volt hobbija?

Megrázta a fejét, barna hajkoronája eltakarta az arcát, mögüle suttogta.

– Magának igaza van. Én sehogy sem ismertem ezt a gyereket.

– Mióta van itt Herea?

– Két éve. Egy héttel azután jöttem, hogy ez a bestia...

– Ismerte a gyermek anyját?

– Futólag. Néhányszor beszélgettünk, amikor a gyermeket vittem hozzá.

– Milyen asszony volt?

– Egyszerű, de jószívű. Későn jött gyerekét rajongásig szerette. És viszont. Mikár imádta az anyját.

– Azt nem tudja véletlenül, hogy a váláskor, miért az apának ítél-ték a gyereket?

– Fogalmam sincs.

– Mikár anyjának nem voltak rokonai?

– Tudtommal nem. Csak az anyja, vagyis Mikár nagyanyja. De nála sincs a fiú. Korábban elutazott. Egyébként már táviratoztunk neki.

Kértem fényképet a fiúról, pontos személyleírást, és megkérdez-tem, milyen ruha volt rajta?

– Az iskolai ruháját húzta fel, a cipő is az. Még a viharkabátja is hiányzik. Meg a zöld siltes sapkája.

– Vihetett magával más cuccot is?

A barna hajsátor ismét meglebbent a fejrázástól.

– Semmi más nem hiányzik.

Megkérdeztem iskolája címét és barátainak nevét.

– Nem tudok arról, hogy lett volna – ráncolta a homlokát. – Ide legalábbis egy pajtása sem jött el.

Körbelötyögtem a gyerekszobában, hogy benyomásokat gyűjtsek a fiúról, s közben mellesleg jegyeztem meg.

– Persze elvileg az is lehetséges, hogy a gyermeket elrabolták.

Épphogy elkaphattam. Pici, de nagyot esett volna. Rémülten tá-gult rám barna szeme.

– Ez... ez szörnyű lenne!

– Mondom, elvi lehetőség. Ha tényleg ez a helyzet, biztosan telefonálnak vagy írnak, mert váltságdíjat akarnak. Ha ilyesmiről hall, tessék – nyújtottam a névjegyemet – azonnal értesítsen.

Szótalan bólintott, és még a hátamon is éreztem üres tekintetét, amikor távoztam. Ilyenkor hirtelen nyitok ajtót. Most is eredménye-sen. Ijedt sikkantással esett karomba a szabvány szobacicus. Ismét szabványtalankodott. Szerencséjére az ajtó befelé nyílt, ellenkezőleg mókon kommantja.

– Gyermekem – állítottam talpára, és csuktam mögöttem az ajtót

– rossz a módszere. A kulcslyuktakarót belülről is fel kell lebbenteni.

Akkor jobban is hall és észrevehette volna, hogy jövök.

Úgy megijedt, keze-lába reszketett. A hallnak is beillő előszobába leültettem. Megpróbáltam Mikárról kifaggatni.

– Ó, az úrfi olyan aranyos – csapta össze tenyerét. – Tessék elképzelni, ha valami kell neki, mindig kér, és meg is köszöni. Ilyen korú gyermeknél ritkaság, pláne ilyen helyen, ahol úgy beszélnek az em-berrel, mint rossz kocsis a lovával. De Mikár úrfi irtó aranyos gyerek.

Ugye megkeresi Filamér úr?

Ígértem. Aztán faggattam tovább. Igyekezett segíteni, de többet nem tudtam meg az eddiginél.

– Van szakácsnőjük?

– Csak volt, uram. Két hete elment. Ez a...a nagysága mellett so-káig senki nem marad. Én csak fél éve vagyok itt, de legfeljebb másik felett maradok... Szóval azóta nincs. Újat nem kapunk. Hozatjuk az ételt... Nem is olyan rossz.

– Mondja – pillantottam körbe – hol van a telefon? Bent?

– Az úgy van, teccik tudni, az én szobámban, itt – mutatott az aj-tajára – van egy nagy készülék, az cseng, ha hívnak minket, én veszem fel és én kapcsolom tovább az úrnak, a nagyságának, vagy a gyereknek.

Megnéztem a készüléket. Titoktartó. Nem lehet lehallgatni a kapcsolt vonalat. Távoztam hát.

A portást azonban még kifaggattam. Szinte kicserélték. Készsége-sen közölte azt a keveset, amit tudott. Mikár vasárnap reggel kilenc-kor ment el, vidáman fütyörészve. Kedves fickó, de szófukar. Többet nem tudott. Így hát otthagytam palotástól, monitorostól, cerberus-kodjon tovább.

Határozottan megkönnyebbültem, amikor kiléptem az utcára.

Bevágódtam a kocsimba, megsarkantyúztam derék VW-met, és sürgősen kigurultam az utcából.

– No, Filamér – közöltem magammal, mert hátha nem tudnám –

ez az ábra sok értelmű ám! Ha te ezt a srácot megtalálod!... Meg kell találnod!... A Filamér cég hírneve erre kötelez!

Document Outline

- Cover

- Title Page

- Contents

- Impresszum

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20