Tartalomjegyzék

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Olivia Brice

Kiadó szerelem

Olivia Brice: Kiadó szerelem

© Olivia Brice

Szerkesztette Kalocsai Judit

Korrektúra Kővári Bettina

Borítóterv Bocskai László Péter

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/oliviabricehivatalos

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021

epub ISBN 9786156309907

mobi ISBN 9786156309914

Minden jog fenntartva!

A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható,

vagy használható fel a szerző és a kiadó

előzetes írásbeli engedélye nélkül

Lennék…

Lennék az, aki minden hétfő reggel

Erőtlen mosollyal, arcodat fürkészve

Keresné az ajkat el nem hagyó szavakat,

Melyek a távol rengetegébe tűntek.

Te mit sem sejtve

– Szétzilált gondolataim közepette –

Kezed közé veszed fáradt tekintetem

S ajkaim közé befurakodva

Megleped édes gondolatomat.

És mikor felébredek, tekinteted meglelve

Rádöbbenek:

Nélküled nem lenne teljes egyik reggelem sem.

Bocskai Alexandra

1. FEJEZET

Abigail

♫ Mindegy, hogy gazdag vagy szegény vagy,

Ha a szíved elég nagy,

Összetörhet ezerszer,

Meggyógyulhat még egyszer, majd. ♫

(Halott Pénz – Gazdag vagy szegény)

Egy aprócska porszem. Ez vagyok én, egy hamuszürke szemcse a nagyvilágban. Szeretek ez lenni? Egy cseppet sem! Nem vágyom rivaldafényre, de még csak fényűző életmódra sem. Csupán azt szeretném, hogy maradandót alkossak és fennmaradjon a nevem. Szeretném, ha azok az emberek, akik valaha is hátat fordítottak nekem vagy nem hittek bennem, irigységgel gondoljanak rám. Bizonyítani akarok magamnak és a világnak is, de hogy mindezt mivel érhetném el, még nem tudom. Keresem a megfelelő eszközt és utat. Hiszem, hogy minden ember tehetséges valamiben: van, aki gyönyörűen énekel, vagy szemet kápráztatóan fest és rajzol, amíg mások pillanatok alatt olyan asztalt barkácsolnak az otthonukba, amit egy lakberendező is megirigyel. De ez a tehetség lehet a gyereknevelés is akár, vagy egy emberi tulajdonság, ami felerősítve igazán kiemeli a tömegből az egyént. Az én anyámnak is biztosan megvolt a maga tehetsége, de az nem a gyereknevelésben rejlett. Apámat pedig soha nem láttam, így az ő kivételes talentumáról sem tudok nyilatkozni.

Az iskolában mindig azt hangoztatták, hogy a tehetség bennünk van, azt viszont elfelejtették mondani, hogy sokszor pénz kell a kibontakoztatásához. Márpedig nekem abból nem sokat adott a jóisten. Néha úgy érzem, mintha mostoha gyermeke lennék az égieknek, oly sok csapást mérnek rám. A nagyszüleim neveltek, míg el nem járt felettük az idő, azt követően a nagynéném próbált segíteni, ám ő beteg lett és életét vesztette. Ma már nincs egy élő rokonom sem, így csak magamra számíthatok, a legjobb barátomat, Jeremyt leszámítva.

Az élet többször küldött a padlóra, én mégis próbáltam felállni és keresni a pozitív oldalát mindennek. Hiszek abban, hogy semmi sem történik véletlenül, ezért is fogadtam el a sorsom, mert bizonyosan ennek is így kellett lennie. Okkal választunk magunknak szakmát, okkal választunk munkahelyet is. Az én esetem annyiból volt más, hogy az egyetemi mentorom, Mr. Bob Darcy a szárnyai alá vett és munkát ajánlott az általa létrehozott könyvkiadónál, amiért hálával tartozom neki. A kiadó szerkesztőjének asszisztense vagyok, amolyan segédszerkesztő. Szeretem a munkám, ám a közvetlen főnökömet, Mr. Deckert már kevésbé, szöges ellentéte Mr. Darcynak. Viszont kénytelen vagyok eltűrni, mert az anyagi helyzetem közel sem rózsás, így szükségem van a munkára, főleg most, hogy nem tudom, mi lesz a kiadó sorsa.

Nagyon fáj, hogy Bob, a főnököm és egyben a mentorom néhány napja ugyancsak itt hagyta a földi világát. Ő volt az utolsó előtti ember, aki törődött velem. Elvesztése hatalmas űrt hagyott a szívemben. Sokszor gondolkodom azon, hogy van-e élet a halál után. Fogalmam sincs. Léteznie kell, hinnem kell benne, hogy az olyan jó emberek, mint Mr. Darcy vagy a nagyszüleim, egy csodálatos helyen vannak, ahol boldogok, és fentről vigyáznak a szeretteikre. Máskor pedig úgy vélem, hogy ha létezne Isten, akkor nem hagyta volna, hogy szinte mindenkit elveszítsek, aki fontos számomra. Ez utóbbi gondolatom miatt gyakran bűntudatom van, mert önzőnek érzem magam. Tudom, hogy valaki odafent mindent okkal csinál, mindennek oka van, annak is, hogy mikor, ki lép át a túlvilágra, de az elfogadás piszok nehéz: a hiány és a miértek pedig mindig ezen az oldalon maradnak.

– Szia, Jeremy! Megjöttem! – kiabálok a lakótársam szobája felé, ahogy bezárom magam mögött a lakás ajtaját.

Néhány pillanat múlva meglátom bozontos haját az ajtóban, ahogy meleg mosollyal az arcán engem pásztáz. Ettől a mosolytól érzem magam otthon ebben a lakásban. Sosem hittem a fiú-lány barátság maszlagban, ám Jeremyvel más a helyzet, mert ő homoszexuális, így más kategóriába esik a mi kapcsolatunk. Világoskék szemével, telt ajkával és azzal a kócos sötétbarna hajával pasik százezrei heverhetnek a lába előtt, ő mégis szingli. Véleményem szerint nehéz neki elfogadnia, hogy a saját neméhez vonzódik. Kinek is lenne ez könnyű? Elfogadni önmagunkat a világon talán a legnehezebb feladat. Ha mégis sikerül, megtalálhatjuk a lelki nyugalmunkat. Az elfogadással megtanuljuk elengedni azokat a dolgokat, amelyek a múlthoz láncolnak, és rabtáncot lejtve kinevetik nyomorúságunkat.

– Szia, Abigail! Milyen napod volt? – kérdezi, ahogy szorosan magához ölel.

– Fantasztikus – fintorgok az ölelésébe burkolózva. – Bob nélkül még elviselhetetlenebb lett Mr. Decker.

– Szívózik veled? – ölt komoly arckifejezést.

– Csak a szokásos. Ugráltat, és most, hogy már nincs a főnöke, nyeregben érzi magát – indulok meg a konyha irányába.

Visszafojtom a feltörni kívánkozó könnyeimet, nem láthatja senki rajtam, hogy elgyengültem. Azzal, hogy Bob munkát ajánlott a Golden Wings Kiadóban, kivívtam magamnak az ott dolgozók, de legfőképpen a szerkesztő, Mr. Decker előítéletét. Mindenkiben vannak előítéletek, kiben a bőrszín, kiben a vallás, kiben a származás vagy az éppen aktuális munkahelyi pozíció miatt. A sztereotípiák az ember részei, amelyek olykor megvédenek bennünket, hiszen ezért is alakultak ki, ám a legtöbb esetben a negatív oldalunkat erősítik fel, és gyengíti embertársainkkal való kapcsolatainkat. Nem sokan tudják, hogy Bob tanított az egyetemen, és önzetlenül segített a rögös utamon. Mindezért semmit nem várt cserébe, és épp ez az, amit nem hisznek el az emberek. A legtöbben azt gondolták, hogy szexuális ellenszolgáltatás fejében kaptam meg az állást.

Valójában nem csodálkozom a feltételezésükön, mert mit látunk magunk körül szerte a világban? Fiatal lányok sokasága rájött arra, hogy ha talál magának egy gazdag mecénást, akkor nem kell keményen megdolgoznia a mindennapos megélhetésért; szexért cserébe bármit megkaphatnak, amiről én egész életemben csak álmodhatok. És ez így jó nekik… A kiadónál dolgozók egy része ezért hiszi azt, hogy én is így lettem a szerkesztő asszisztense. Bob soha nem közelített férfiként felém, igazi úriember volt, valódi tanár, mentor, akit apámként szerettem, és mélységesen tiszteltem mint embert és felettesemet.

– És tudjátok már, hogy mi lesz a kiadóval? – kérdezi Jeremy kíváncsian.

A Golden Wingst Bob fia, Thomas örökölte, így az ő joga, hogy eldöntse a munkahelyem jövőbeli sorsát.

– Sajnos még nem. Mary Joe, tudod, Bob személyi asszisztense hallott olyan kósza híreket, hogy Thomas el akarja adni, bár ezt kétlem, mert ez volt az apja élete, nem hinném, hogy csak úgy képes lenne elkótyavetyélni. Nem mondom, hogy a legnagyobb és legmenőbb kiadó az államban, de azért megy a maga kis útján – felelem.

– Remélem, holnap már többet fogtok tudni, mert biztos nagyon szörnyű lehet ez a bizonytalanság – jegyzi meg halkan.

– Én is remélem.

A hűtőhöz megyek, és kiveszem a tegnapi vacsoránk maradékát, a zöldfűszeres csirkét. Hogy én mennyire utálom a csirkét melegítve! Fintorogva inkább visszarakom, és úgy döntök, a mai vacsorám müzli lesz.

– Most már tényleg egyedül maradtam, vagyis csak te maradtál nekem! – mutatok rá. – Ajánlom, hogy vigyázz magadra, mert ha történik veled valami, akkor figyelmeztetlek, hogy kísérteni foglak téged egy életen át – próbálok a lehető leghatásosabban fenyegetőzni.

– Abigail Brysan! Ha még egyszer ilyet mondasz, én magam foglak kinyírni! Nem történik semmi rossz se velem, se veled! – korhol rögtön, majd nyom egy csókot a homlokomra.

Nagyon szeretek Jeremy ölelésébe burkolózni, de annak még jobban örülök, hogy ilyen barátom van, aki mindig, mindenben támogat.

– Barátok mindörökké, igaz? – elevenítem fel megismerkedésünket követően tett fogadalmunkat.

– Barátok. Mindörökké – mormolja alig hallhatóan.

Vacsora után elvonulok a szobámba, hagyom Jeremyt is pihenni. Ahogy maga a lakás, úgy a szobám se nagy szám, de legalább az én kis kuckóm, ahol jólesik ledőlni egy-egy nehéz nap után, főleg, amikor Mr. Decker a szart is kitapossa belőlem. Ilyenkor úgy bánom, hogy irodalmat és publicisztikát tanultam az egyetemen, akkor talán nem kellene elviselnem azt a kéjenc fickót. Ugyanakkor mit kezdenék a könyvek iránti elképesztő vonzalmammal? Mr. Decker fokhagymaszagú leheletével állandó undort vált ki belőlem, míg örökös kiabálásától és olykor már zaklató közeledésétől a hideg futkos a hátamon. Hátranyalt, őszülő hajától és fagyoskék szemétől borzongás fut végig rajtam, ahányszor csak meglátom. Bob távol tudta tartani tőlem eddig, de valójában sosem panaszkodtam rá senkinek sem, mert így is ferde szemmel néztek rám a kiadónál. Mi lenne, ha még jelenteném is ezt a fickót a HR-en? Nagyon sok szerkesztőnek való feladatot nyom rám, pedig én csak egy egyszerű kis asszisztens vagyok, aki segítené a főnök munkáját, nem pedig helyette végzi el. Eleinte nem vettem fel, hogy rám sózott néhány kéziratot, de ahogy megtettem a javaslataimat részletes indokolással ellátva, és Bob megdicsérte a szöveg nyelvezetét, illetve homogenitását, onnantól kezdve az összes kéziratot nekem kellett elolvasnom. Ő mit csinál? Semmit! Telefonálgat ide-oda, és learatja a babérokat helyettem. Őt dicsérte mindenki, ha egy általunk kiadott könyv szerkesztését megemlítették akárhol is. És én mit tettem ez ellen? Semmit! Megtanultam kicsi lenni, ahogy Mr. Decker tanácsolta. Ez vagyok én: egy beszari kis liba, aki képtelen kiállni magáért, ehelyett szív egy életen át. Szar ügy kicsinek lenni… A tudattal, hogy holnap újra Lawrence Deckert kell néznem, valamint a jövőm bizonytalanságának súlyával a vállamon hajtom álomra a fejem.

Másnap csípős reggelre ébred a város, munkába menet szorosan összehúzom magamon a pulcsimat, és a kapucnit is a fejemre hajtom. Bronxban nem mehetek szoknyában, blúzban és magas sarkúban az utcán, mert igen hamar kinéznének, így minden áldott nap a bőrönd nagyságú táskámba pakolom az irodai ruházatomat. Sportcipőt és melegítőruhát vagy farmert hordok, így közlekedem a metrón is. Úgy intézem a napjaimat, hogy én legyek az első a kiadónál, így senki sem veszi észre, hogy a mosdóban átöltözöm, mivel én vagyok az utolsó is, aki elhagyja az irodát. Igazi kaméleon vagyok, senki sem tud a dolgaimról, még Bob sem tudott. Bronx nem éppen a legbiztonságosabb környék New Yorkban, a lakás pedig, ahol nap mint nap álomra hajtom a fejem, hogy is fogalmazhatnék… Eléggé siralmas. Nem is értem, Jeremy miért lakik még mindig velem, hiszen tudom, hogy mérnökgyakornokként meglehetősen jól keres, telne neki jobb lakásra is. Amikor feltettem neki ezt a kérdést, csak annyit felelt, hogy a mostani szoba bérlésével legalább tud félre is tenni és itt nem nézik ki annyira a homoszexualitása miatt, mint más, nívósabb területen. Az utcát körülölelő házak fala omladozik, a járdák feltöredeztek, és az itt élők többsége nem dolgozik. Nem ritka a drogtól mámorban úszkáló fiatalok vagy az utcák kereszteződésében ácsingózó prostik jelenléte sem. Ha szegény nagynéném ezt látná, egészen biztosan kiakadna, és azonnal elpaterolna innen, de már nem tud.

A metrón szinte mindig ugyanazokkal az arcokkal találkozom: vannak köztük fáradt családanyák, kétkezi munkások, diákok, és persze a rosszarcú emberek is megfordulnak olykor, főleg este, hazafelé menet.

Manhattan az teljesen más, pezseg az élet a központban, autóval szinte lehetetlen közlekedni a városban. Az emberek elmennek egymás mellett, nem figyelnek a körülöttük lévő társaikra, el vannak foglalva a saját gondjaikkal. Az egyik nagy álmom az, hogy Manhattanbe költözhessek, vagy legalábbis itt béreljek egy kisebb lakást, mert a napi két óra ingázás eléggé fárasztó, ez idő alatt rengeteg mindenre jutna időm. De ez csak egy távoli álom, mert az asszisztensi fizetésemből nem telne egy kisebb szobára sem.

A Golden Wings Manhattan szívében található, egy húszemeletes épület negyedik szintjén. A forgóajtón belépve biccentek az egyetlen cinkosom, a portás felé, és már rohanok is a lifthez, hogy legyen időm átöltözni. A kártyámmal bejelentkezem, majd egyenesen a női mosdó felé veszem az irányt, hogy magamra ölthessem az irodai öltözékemet, amely rendszerint szoknyát és blúzt takar, amiket alig pár dollárért vásárolok az interneten. Megigazítom sötétszőke hajamat, és miután a levedlett ruháimat elcsomagoltam, nekivágok a mai munkának.

Kilenc körül már megérkezik mindenki, Mr. Decker is befut kicsivel később:

– Abigail, azonnal jöjjön az irodámba! Beszédem van magával! – parancsolja köszönés helyett.

Nem habozok, mert tudom, hogy milyen zabos lenne, ha tétlenkednék akár egy percet is. Lesimítom a szoknyámat, és kopogás után belépek.

– Itt vagyok, Mr. Decker, miben segíthetek? – kérdezem nyugodtságot színlelve.

Felnéz a magas bőrüléséből, és fagyos tekintetével tetőtől talpig végigmér, amitől a hideg végigszalad a gerincemen, majd megnyalja a száját, mielőtt megszólalna:

– Kedvesem, nem harapok! Jöjjön közelebb! – int mocskos ujjaival felém. A gyomrom salsát táncol a szavaira, egyetlen porcikám sem kíván közelebb menni. Mégis erőt veszek magamon, és néhány lépéssel csökkentem az asztala és a köztem lévő távolságot. – Igen, így már jobb – vigyorog önelégülten. – Mostantól még többet kell dolgoznia, kedvesem. Bob halálával esélyes vagyok arra, hogy Thomas engem bízzon meg a kiadó vezetésével, ezért mától egyetlenegy kéziratra sem lesz időm.

Még többet? Hiszen így is napi tizenkét olykor tizennégy órát dolgozok, hogy lehetne még ettől is többet?

– De uram, így is meglehetősen leterhelt vagyok, annak ellenére, hogy nyolc órának megfelelő bérezést kapok, mégis több mint tíz órát dolgozom, és hogy időben végezzek, hétvégenként is kéziratokat olvasok – bukik ki belőlem.

– Ne nyafogjon, Abigail! Mit gondol, hány csinos nőt találnék maga helyett pár órán belül? Ne higgye, hogy pótolhatatlan, kedvesem, mert nem az. Ilyen hozzáállással sosem fog feljebb jutni, hiába tanítom én magát, úgy látszik, felesleges volt minden eddigi erőfeszítésem, amit magába öltem.

Szavaira lehajtom a fejem, szégyen ül ki az arcomra, pedig a józan ész alapján nekem van igazam, és a szívem is ezt súgja, de szükségem van erre a munkára, és legalább azt csinálom, amit szeretek. Vagyis majdnem, de egy szerkesztői álláshoz még le kell húznom néhány évet ebben a munkakörben.

– Hogy lássa, kivel van dolga… Van egy ajánlatom: kaphat némi fizetésemelést, amennyiben nem lesz olyan rideg velem. – Feláll a székéből, és egyenesen velem szemben áll meg, alig néhány centire tőlem. Így már ismét a bőrömön érzem visszataszító leheletét. – Ha egy kicsit a kedvemre tenne olykor-olykor, akkor több pénzt vihetne haza.

Zsíros ujjaival végigsimít az alkaromon, mire a testem életbe lépteti az önvédelmi protokollját, és azonnal elrántom a karom, miközben két lépéssel elhátrálok tőle. A reggelim a garatomban gyűrűdzik, minden erőmet beleadva igyekszem lenn tartani. Behunyom a szemem, az álmaimra fókuszálok, mielőtt válaszolnék:

– Azt hiszem, hogy nem én vagyok a megfelelő ember, nem tudnék a kedvére tenni, legalábbis, ahogy ön képzeli. A munkámat eddig is elvégeztem a lehető legjobb tudásom szerint, de nem leszek a maga kurvája. Nincs az a pénz!

Gúnyos vigyorra húzódik a szája.

– Ugyan, kedvesem, mindenkinek megvan az ára, még magának is, de eldöntheti, hogy a rögös vagy a sima utat választja a ranglétrán való feljebb jutáshoz.

Képtelen vagyok tovább hallgatni, így sarkon fordulva kiviharzok az irodából, hogy a mosdóban kisírhassam magam. Bob volt az egyedüli ember, aki képes volt visszatartani Deckert a zaklatásomtól – még ha ezt ő nem is tudta közvetlenül. És most mi lesz? Engedjek a zaklatásnak, vagy vállaljam a munkanélküliséget, amivel még távolabb kerülök az elképzelt jövőmtől? Fogalmam sincs…

Néhány perc múlva összeszedem magam, megigazítom a sminkem, hogy emberi képet mutathassak, de a piros szememmel nem tudok mit kezdeni, így hagyom a fenébe az egészet, és visszamegyek az asztalomhoz, ami előtt egy rendkívül jól szabott öltönyt viselő férfi ácsorog. Nagyon szemrevaló a hátsó felét elnézve, és ebben a percben megbánom, hogy nem maradtam tovább a mosdóban. Amikor megfordulnék, hogy elbújhassak, megszólít:

– Helló! Mr. Thomas Darcyval van egy megbeszélésem.

A hangja mélyen, rekedtesen cseng, és irtó szexi ez az orgánum. Megjelenése, hanglejtése magabiztosságot sugall. Nyelek egy nagyot, mielőtt megfordulnék. A tekintetem a jól fésült hajáról a csillogó sötétbarna szemére vándorol, de a szögletes arca és maga a kisugárzása teljesen lebénít. Kínos csönd telepszik a helyiségre, nem tudok kinyögni egy nyomorult szót sem. Szívem szerint elsüllyednék most azonnal szégyenemben a kinézetem miatt.

– Kisasszony, jól van? – töri meg a csendet a kérdésével, mire én is felocsúdok.

– Igen, elnézést. Öhm… eltévesztette az ajtót, mert a vezetőség a folyosó másik oldalán van.

– Köszönöm – feleli röviden, de feszült arcizmokkal továbbra is engem vizslat.

– Tényleg minden rendben? Maga sírt? – kíváncsiskodik tovább.

– Minden rendben, tényleg! – közlöm nyersen.

– Ettől a választól féltem a leginkább: ha egy nő azt mondja, hogy minden rendben, akkor ott semmi sincs rendben – szívja be mélyen a levegőt, mire kényszeredetten elnevetem magam.

– Tényleg semmi bajom, csak a szemembe ment valami, és nagyon megdörzsöltem – füllentem.

– Ha így könnyebb, akkor játszhatjuk ezt is. Remélem, megoldódnak a gondjai Miss…

– Abigail Brysan – segítem ki.

– Remélem, teljesen ki tudta szedni azt a valamit a szeméből, mert sajnálnám, ha bármi beárnyékolná azt a csodás zöld szemét, Miss Brysan! Minden jót!

Basszus, az a mosoly! És ismét csak a hátát látom, ahogy elindul a folyosó másik végére. Hogy én mennyire imádom a széles vállú férfiakat!

A nap hátralévő részére nagyban kihat a reggeli incidensem Mr. Deckerrel. A munkaidő leteltét követően megvárom, amíg mindenki kiviharzik az emeletről, és már megyek is öltözni, hogy minél előbb friss levegőhöz juthassak. Hazafelé menet azon töprengek, hogy elmondjam-e Jeremynek a felettesem gusztustalan ajánlatát. Felsorakoztatom a pró és kontra érveket, de valójában már rég tudom, hogy a szívemre hallgatok, ami kezdetektől azt súgta: ne hozzam szóba. Jeremy a legjobb barátom, ismerem annyira, hogy tudjam, mit tenne: elmenne ahhoz a mocsokhoz, és a szart is kiverné belőle, én pedig rohadt önző vagyok, mert nem akarom, hogy az egyetlen barátommal beszélőn tartsam a kapcsolatot. Döntésemnek megfelelően hazaérve szóba sem hozom a történteket, fapofát öltve végigkamuzom a vacsorát, majd visszavonulót fújva a szobámba zárkózom. Szerencsémre Jeremy nem vett észre semmit.

Ma már csak azért sem dolgozom. Úgy döntök, hogy pihenőestét tartok, ami nálam egyenlő a jógával. A jóga megnyugtatja az idegeimet, békét teremt a lelkemben, és közben átértékelhetem a dolgaimat, felfedezhetem a mai nap pozitív oldalát. Az átszellemülés után megállapítom, hogy a mai nap egyetlenegy pozitív dolog sem történt, hiába is kerestem annyira mélyen az elmémben. Hacsak… Igen! Az a szívdöglesztő pasi, aki ma eltévedt az emeleten, talán ő lehet a mai átkozott napom üde színfoltja. Helyes arcával és azzal az átverhetetlen agyával mosolyt csalt az arcomra, ezért a mai pozitivitás díjat egyértelműen ő nyerte.

Reggel az első dolgom az irodába érve, hogy megnézzem az e-maileket: az egyetlen meglepő dolog a Mary Joe által kiküldött körüzenet, amely szerint minden munkatársat várnak a tárgyalóterembe fél tízkor. A megbeszélést maga Thomas Darcy, a volt főnököm fia, egyben örököse hívta össze. Nyugtalanság uralkodik el rajtam. A megérzésem azt súgja, hogy ez a megbeszélés sorsdöntő lesz az életemre nézve. Nagyon bízom benne, hogy nem adja el Thomas senkinek sem az édesapja által felépített „várat”, vagy ami talán még rosszabb lenne, hogy Mr. Deckert tenné meg ügyvezető igazgatónak. Igen, ez a legrosszabb variáció, mert akkor azonnal kereshetnék új munkahelyet magamnak, ugyanis nincs az az isten, amiért engednék az ajánlatának.

A marketinges csapat kivételével már mindenki helyet foglalt a teremben, Robert mellé ülök, aki a számfejtési osztályon dolgozik, és akivel jó viszonyt ápolok, néha együtt is ebédelünk. Kíváncsian fordul felém:

– Abigail, te tudod, mi ez az egész?

– Nem, fogalmam sincs – rázom a fejem.

A hosszú ovális asztal elején, közvetlenül Mr. Darcy széke mellett pöffeszkedik a főnököm, akinek arca büszkeséget és önteltséget sugároz. Ahogy a tekintetünk találkozik, a hideg is kiráz, és rossz előérzetem támad. Valami azt súgja, hogy ez a féreg tud valamit, valami olyat, amitől nyeregben érzi magát. A megbeszélt időponthoz képest pár perccel később befut Thomas is, aki egy kiadó vezetőjéhez nem méltóan farmert és pólót visel, a haja kócos. Egy szó, mint száz: nem egy tipikus üzletembert ábrázol a kinézete.

– Köszönöm, hogy eljöttetek, ígérem, nem leszek hosszú. Mindenki nagyon jól tudja, hogy ez a kiadó volt apám nagy álma és az én örökségem. Apa nagyon jó ember volt, szerette a könyveket, szerette az életét, de legfőképpen a munkáját. Azt hiszem, én inkább anyára hasonlítok, a könyveket csak lapozgatni szoktam legfeljebb, azok közül is csak azt, amiben vannak képek, így arra jutottam, hogy nem tudnám apa elképzeléseit tovább vinni. Rájöttem, hogy a saját álmaimat kell megvalósítanom, amihez rengeteg tőkére van szükségem, ezért úgy döntöttem, hogy a kiadó vezetését átadom másnak.

Mr. Deckerre téved a pillantásom, aki most még jobban kihúzza magát, mintha már a gratulációk fogadására készülne. Keserű ízt érzek a számban…

– A mai naptól új tulajdonosa van a kiadónak.

A tárgyaló hangos lesz, mindenki megdöbbent a bejelentésen, és találgatásokba kezdtek. Decker arca hamuszürkébe vált, és a lehető legkisebbre húzza magát össze. Nyilvánvalóan nem erre a fordulatra számított, hanem hogy mostantól ő lesz itt a kiskirály. Most én vigyorgok önelégülten, jelenleg nem érdekel, hogy ki az új főnököm, csak szimplán boldog vagyok, amiért nem ez a mocsok lesz a mindenható itt. Roberttel mi is összesúgunk, és észre sem veszem, hogy valaki belép a terembe, csak amikor Thomas újra megszólal.

– Emberek! Egy kis figyelmet kérnék! Bemutatom nektek Neil Tremblayt, a kiadó új tulajdonosát!

A döbbenettől szóhoz sem jutok. Ez a fickó állt tegnap az asztalomnál, ő nyerte a tegnapi pozitivitás díjamat. Akkor ezért találkozott tegnap Thomasszal? Ahogy körbepásztáz az embereken, egyszer csak találkozik a tekintetünk. Meglepetésemben csak tátott szájjal nézek rá, mire ő a bamba arckifejezésemet csupán egy kacsintással nyugtázza.

2. FEJEZET

Neil

♫ Tudom én, jól tudom, nehéz a megfelelés,

Tudom én, jól tudom, nehéz az illeszkedés.

Mégis kell, hogy önmagadra találj

és a szerepedet jól játszd az életed színpadán. ♫

(Bródy János – Játszd jól a szerepedet)

Van egy saját cégem! Van egy saját kiadóm! Végre a saját lábamra állhatok, és ezzel bizonyítottam apámnak is: jó úton haladok egy saját cégbirodalom kiépítéséhez. Azzal, hogy megvásároltam a Golden Wings Kiadót, ráléptem arra az útra, amit születésem óta nekem szántak a szüleim, és ezzel megmutathatom nekik, hogy nem volt hiábavaló a sok befektetett idő és a taníttatásomra áldozott pénz. A mai naptól a magam ura vagyok. Mostantól senki és semmi nem tántoríthat el a célomtól: én leszek New York egyik legbefolyásosabb üzletembere.

A tárgyalóterem csak úgy zsong. Mindenki meglepődött Thomas bejelentésén, senki nem számított arra, hogy egy élet munkáját egyetlen tollvonással másra ruházza át. Azért annyira nem kell sajnálni, mert tisztességes árat fizettem érte, ugyanakkor fordított esetben nem vagyok biztos benne, hogy én eladtam volna azt, amit apámtól örököltem.

Tátott szájjal mered rám az a csinos kis szőke nő is, akivel tegnap találkoztam a folyosón. Szegény nem is sejtette akkor még, hogy mától én leszek a főnöke. Kerek arcával és smaragdzöld szemével azonnal levett a lábamról. Akkor, abban a pillanatban tudtam, hogy nekem dolgom van itt, és bármi áron, de meg kell szereznem a kiadót. Sőt, talán nem is csak a kiadót.

Azt hiszem, eljött az ideje, hogy én is mondjak pár szót, úgyhogy megköszörülöm a torkom, mire egy pillanat alatt elcsendesedik a terem.

– Üdvözlök mindenkit! A nevem Neil Tremblay, ahogy Thomas már említette. Mától enyém a kiadó! – Milyen jólesik ezt kimondani hangosan! – Elsőként szeretnék megnyugtatni minden munkatársat, hogy jelenleg nem készülök elbocsátásokra, mindenki állása biztos egészen addig, amíg fel nem térképezem a szervezet működését. Viszont készülni kell változásokra a szervezet felépítésében és a partnerek vonatkozásában is annak érdekében, hogy még hatékonyabb legyen a cég működése. Ugyan személyesen nem ismertem Bob Darcyt, de azt tudom róla, hogy ahol most állunk, az egy élet mesterműve, ennek tudatában szeretném továbbfejleszteni a kiadót, megtartva a régi csapásvonalat, miközben új vizekre is kieveznénk.

Igen, pontosan ezt szeretném: új vizekre hajtani a már működő hajóval, új területeket akarok felfedezni, bővíteni fogom a kiadó tevékenységi körét. Azt akarom, hogy a Golden Wings neve garancia legyen egy szuper olvasmányra, márkanevet csinálok, aztán ha sikerül, akkor jó pénzért eladom, és pénzügyi vállalkozásba kezdek.

A dolgozóim reakciója teljesen normális, nem is vártam mást. Félnek az elbocsátástól és a változásoktól, mert az emberek többsége ragaszkodik az állandósághoz, abban érzik jól magukat. Márpedig innentől kezdve itt minden lesz, csak állandóság nem.

A megbeszélést követően hagyom, hogy kicsit emésztgessék a hallottakat, én pedig elfoglalom az új helyem. Az irodám tágas, pazar kilátást biztosít a városra, és amit nagyon szeretek benne, az a saját mosdóhelyiség, így nem kell hazamennem lezuhanyoznom, ha a reggelemet futással indítom. Mary Joe, a titkárnőm megbízhatónak és profinak tűnik, egyelőre nem tervezem elmozdítani a helyéről. A dolgozói névsort tovább olvasva megakad a szemem Abigail Brysan nevén, aki mindössze huszonhat éves és a szerkesztő asszisztense. A New York-i Egyetemen végzett irodalom szakon, és publicisztikára szakosodott, az egyetemet tanulmányi ösztöndíjjal végezte el. Azt a mindenit! Tanulmányi ösztöndíj négy éven át? Ez nem semmi! Jó, én is ösztöndíjas voltam – nem mintha a szüleimnek nehezére esett volna kifizetni a tandíjat –, de az sportösztöndíj volt a hoki miatt. Nemcsak szép, hanem okos is. Tetszik a kicsike. Lehet, hogy Mary Joe-nak és Abigailnek helyet kellene cserélniük? Áh, azt nem tehetem, mert most a munkára kell figyelnem, nem vonhatja el a figyelmemet egyetlen nő sem. Mondjuk, ha valóban olyan jó eszű, akkor kár is lenne elpazarolni a tudását egy titkárnői pozícióban.

Lawrence Decker. Emlékszem rá a tárgyalóból, közvetlenül Thomas mellett ült, nagyon ellenszenves. Első ránézésre is látszik, hogy tipikusan az a férfi, aki szeret uralkodni másokon. Rajta tartom a szemem.

Erőteljes kopogás hallatszik az ajtó felől, majd a gondolatban emlegetett szamár, Decker lép be rajta.

– Üdvözlöm, Mr. Tremblay, szeretnék bemutatkozni. Lawrence Decker vagyok, a kiadó vezető szerkesztője. – Mivel nem akarok faragatlannak tűnni, elfogadom a kézfogását, és a szék felé intek, hogy foglaljon helyet.

– Üdvözlöm, Mr. Decker! Minek köszönhetem a látogatását?

– Tudja, Mr. Tremblay, szükségesnek éreztem, hogy említést tegyek a közelmúlt egyes eseményeiről, ugyanis Bob Darcy úgy tervezte, hogy ügyvezetőnek nevez ki, így nemcsak a szerkesztői feladatokat láttam volna el, hanem más folyamatokból is aktívan kivettem volna a részem, de Bob hirtelen halálával ez nem került megvalósításra. Ön azt mondta néhány órával ezelőtt, hogy nem kíván semmit változtatni, míg fel nem térképezi a céget, viszont én már itt vagyok több mint tíz éve, és elég jól átlátom az itteni folyamatokat. Szeretném felajánlani a segítségemet a jövőben, hogy könnyebb legyen önnek kiismerni a kiadót, a könyveinket, a partnereinket, egyszóval mindent, és…

– Ha jól sejtem, a segítségének ára van.

– Ne értsen félre, Mr. Tremblay, de sok mindent letettem már az asztalra ennél a kiadónál, és minden beképzeltség nélkül állíthatom, hogy nélkülem nehezen fog boldogulni. Természetesen nagyon szeretném azt az ügyvezető pozíciót betölteni, és úgy gondolom, ez nem nagy ár a segítségemért cserébe.

A pofám leszakad! Azért van bőr a képén! El kell számolnom magamban tízig, mire lehiggadok annyira, hogy diplomatikusan válaszoljak:

– Nagyon kecsegtető ajánlat, Mr. Decker, átgondolom majd, de ha most megbocsát, sok munkám van.

Felállok a székemből, ezzel is nyomatékot adva a szavaimnak, érezze csak ez a nyomorult, hogy nem rúghat nálam labdába. Szeretem magam eldönteni, kinek szavazok bizalmat, és ez a fickó valahogy az első pillanattól kezdve ellenszenves nekem. Idejön, és olyanra veri magát, amit még csak ellenőrizni sem tudok; azt hazudik az öreg Darcyról, amit csak akar.

Szerencsére veszi a célzást, és elhúzza a bűzlő száját az irodámból. Az én irodámból!

Este találkozóm van egy ügyvéddel. Jobban mondva, idézést kaptam tőle. Ötletem sincs, mi dolgom lehetne vele, ezért egy kis enyhe izgalommal lépek be a márványpadlós ügyvédi irodába. Egy vörös hajú nő bekísér dr. Andrew Cainhez, aki az idézést küldte pár napja.

– Üdvözlöm, Mr. Tremblay! – nyújtja felém a kezét.

– Jó estét, dr. Cain!

– Foglaljon helyet, kérem, valószínűleg el fog tartani egy darabig ez a beszélgetés.

Leülök a bőrkanapéra, az ügyvéd a kisasztal túlsó felén helyezkedik el velem szemben.

– Mr. Tremblay, az én megbízóm, egyben ügyfelem, aki miatt most idehívattam önt, a maga nagyapja, Philip Tremblay. Az ő végrendeletéről van szó – magyarázza dr. Cain.

– Végrendelet? Nem egyértelmű, hogy a fiára, azaz apámra hagyott mindent? – vágok a szavába.

Nagyapa hónapokkal ezelőtt hunyt el, nem is értem, mi közöm van a végrendeletéhez, hiszen apámat illeti minden vagyona.

– Korántsem! Philip évekkel ezelőtt letétbe helyezte nálam a végakaratát, amit a beszélgetés végén másolati példányban meg is kap. A végrendelet szerint minden vagyona önt illeti.

– Tessék? – meredek rá tágra nyílt szemmel.

– A nagyapja magát jelölte meg egyedüli örökösként. Viszont, ahhoz, hogy hozzájusson a több mint százmillió dollárhoz, teljesítenie kell bizonyos feltételeket.

– Milyen feltételeket? Beszéljen, kérem, érthetően!

Egyszerűen képtelen vagyok tovább a hátsómon maradni. Százmillió dollár? Jesszusom, mennyi mindent kezdhetnék azzal a pénzzel: már most azonnal beindíthatnám a befektetésekkel foglalkozó cégemet, és stabilan megállhatnék a lábamon.

– Az örökség kiutalására csak abban az esetben kerülhet sor, ha ön megnősül és legalább két évig boldog házasságban él a feleségével.

Azt hiszem, valami baj van a hallásommal. Valaki nősülésről beszélt…

– Tessék? – kérdezek vissza.

– Egy éven belül meg kell nősülnie, Mr. Tremblay, ha meg akarja kapni az örökséget. Amennyiben nem teszi meg, akkor ez a hatalmas pénzösszeg egy civil szervezet alapítványára száll a nagyapja akaratának megfelelően. Sőt, ahogy említettem: nem elég megnősülnie, de nem is válhat el azonnal. Legalább két évig boldog házasságban kell élnie a feleségével, amit egy általam kijelölt párterapeuta fog időközönként ellenőrizni – mondja tovább a végrendeletben leírt feltéteket, az én értelmezésemben az akadályokat.

A kezdeti örömöm rettentő hamar elillan. Két év boldog házasság? Hiszen még egy normális párkapcsolatot sem tudok fenntartani, nemhogy házasságot!

– Nézze, ügyvéd úr! Nem kötelezhetnek senkit sem, hogy megnősüljön.

– Itt szó sincs kötelezésről. Ez csupán egy feltétel ahhoz, hogy hozzájusson az örökségéhez. Van egy éve, Mr. Tremblay, hogy megtalálja az ideális feleségjelöltet. Azt tanácsolom, lehetőleg szerelemből házasodjon, mert egy jó szakember nagyon hamar kiszúrja, ha valaki csak érdekházasságot kötött. Márpedig ennek az a következménye, hogy az örökségét annak a bizonyos alapítványnak utaljuk át.

– Értem. Köszönöm, hogy tájékoztatott. Kérem, hogy a végrendeletet ne említse meg semmilyen körülmények között az apámnak!

– Köt az ügyvédi titoktartás, uram.

Elköszönünk egymástól, és a kezemben Philip nagypapa végrendeletével battyogok az autómhoz. Manhattani lakásomba érve azonnal egy pohár whiskyt töltök magamnak, ezt a mai napot csak így lehet lezárni. Holnap új nap kezdődik, addig még van egy kis időm, hogy leülepedjenek bennem az ingerek. A szívem és az eszem egymásnak feszül, őrült háborút vívnak, és fogalmam sincs, melyiknek szurkoljak. Úgy érzem, menten kettészakadok: tudom, hogy mi lenne az észszerű, de mégis mást szeretnék. Apa mindig arra tanított, hogy az eszünkre hallgassunk, észérveket sorakoztassunk fel a döntéseink mögött. Ma lett egy kiadóm, és kiderült, hogy egy hatalmas vagyon örököse is vagyok.

Elcseszett egy világban élünk, ahol mindent a pénz ural. Ha nincs pénzed, akkor egy senki vagy, ha senki vagy, akkor nem vesznek számításba, nem jutsz előrébb, nem válhatsz azzá, aki lenni akarsz. Ezt nevelték belém születésem óta. Egészen kisgyerekként célokat tűztem ki magam elé, mint például bejutni egy nívós egyetemre, saját vállalkozást létrehozni, a piac királyának lenni. Na jó, a piac királya úgy tizenöt évesen akartam lenni, ma már sokkal reálisabb vagyok, rájöttem, hogy ezt a célt elérni sokkal nehezebb, mint valaha gondoltam volna. Az üzleti piacot számos, rajtam kívül eső tényező befolyásolja. Sokszor elég csupán a rossz oldalon állni a politika színterén, és hónapok vagy akár hetek alatt elveszthetsz mindent. A korrupció mindenhol ott van, beszivárgott mindenhova, ez a folyamat megállíthatatlan. Csak két út vezet a siker eléréséhez. Az egyik: imádkozni, hogy a jó oldalon álljunk és az érdekeink nem akadályoznak senkit, akinek hatalma van a döntéshozatalban. A másik: mindig a jó segget nyalni, és nyert ügyünk van. Sajnos, ez utóbbiban nem vagyok túl jó, így maradt az imádkozás, amiben szintén nem sok tapasztalatom van.

Reggel az előző napi nyomással a fejemben ülök be a Volvómba. Mivel tegnap a tervezettnél hamarabb jöttem el az irodából, így ideje pótolnom a lemaradásomat. A kiadó nagyon jó környéken van, többek között ezért is csaptam le rá azonnal. A környék megfizethetetlen, az épület pedig elég pazar ahhoz, hogy felkeltse a lehetséges befektetők érdeklődését a jövőben. Büszke vagyok magamra a választás miatt, már csak jól kell csinálnom, és sínen leszek. Még senki sincs az irodában, amikor felérek a lifttel. Úgy tűnik, Mary Joe nem akar a kedvembe járni, pedig általában az alkalmazottak lesni szokták az új főnök kegyeit. Akár az a Decker…

A folyosó bal oldalára tekintve egy farmernadrágos, sötétszőke hajú nőt vélek felfedezni, akinek a ruházata abszolút nem illik a munkahelyi elvárásokhoz. Már éppen indulnék az irányába, amikor megfordul, és megpillantom a csinos Miss Brysan bájos arcát, aki egy sporttáskával a kezében beveti magát a mellékhelyiségbe. Mi fog ebből kisülni?

Alig tíz perc telik el, az ajtó kinyílik, és kifogástalan irodai öltözékben lép ki rajta az előbbi sportos nő. Vajon edzeni volt reggel? Az kizárt, ahhoz le kellene fürödnie, amire itt nincs lehetősége, márpedig a múltkor olyan üde illatot árasztott magából, hogy még most is érzem az orromban. Miért nem így jön munkába? Kész rejtély ez a nő, márpedig a nők megfejtésében sosem voltam valami jó. Végül is nekem mindegy, hogyan jár be a munkahelyére, ha munkaidőben megfelelően öltözködik, és elvégzi a rászabott feladatokat.

Az órák csak úgy röpködnek a nap folyamán, egyik sürgős teendő követi a másikat, és mire felocsúdok, már este hét óra van. Mary Joe-ról megtudtam, hogy vőlegénye van, így ő kilőve a lehetséges menyasszonyjelöltek közül. Eszement egy ötlet volt pár órányi ismeretség után, már az is őrület, hogy egyáltalán eszembe jutott. Fogalmam sincs, hogy hol keressem az ideális feleséget, a barátaim között nem sok nő van, akiket pedig ismerek, mind számító ribancok, egy kis pénzért cserébe bármit megtennének. Viszont ha kiszagolnák, hogy nem olyan kis pénzről van szó, dögkeselyűként csapnának le a lehetőségre. Ezek a nők csak arra jók, hogy jól megdugják őket, elvegyék tőlük azt az egy valamit, amire jók: a testi gyönyört. Természetesen mi, férfiak vagyunk a megtestesült gonoszak, amiért nem akarunk semmi komolyat ezektől a nőktől, és a reggeli ébredést követően közöljük velük a tényeket: „Azt akarom, hogy elmenj, és ne hagyd itt a telefonszámod!”

A folyosón már takarítanak, amikor megpillantom az egyetlen túlórázó személyt. Hát ismét találkozunk, Miss Szőkeség. Mi a francért dolgozik még mindig? Reggel korábban jött, és este is tovább marad. Nem tudom szó nélkül hagyni:

– Jó estét, Miss Brysan, úgy látom, sok munkát sóz magára a felettese.

Karikás, piros szeme elárulja kimerültségét, tizenegy óra munka nyomot hagy az ember lányán.

– Jó estét, Mr. Tremblay, hamarosan végzek ezzel a kézirattal, és már itt sem vagyok – feleli mosolyt erőltetve az arcára.

– Gyakran túlórázik? – faggatom tovább, mire ő lesüti a szemét, mintha szégyellnivalója lenne.

– Igen, uram, többször előfordul. Tudja, egy szerkesztő munkája nem könnyű, és nekem is aktívan ki kell vennem a részem, hogy a kiadó minél több sikerkönyvet adhasson ki.

És akkor hol van az a nyomorult? Neki nem ez a célja?

– Nézze, Abigail, annak, hogy az irodában csak maga túlórázik, és még Lawrence is otthon vedeli a sörét, két oka lehet. Az egyik, hogy napközben nem jól gazdálkodik az idejével, vagy nem a munkájával foglalkozik. A másik, hogy Lawrence kizsigereli magát, és ön végzi el az ő feladatainak is egy részét. Nos, melyik érvényes az ön esetére?

Beleharap az alsó ajkába, ami számomra egyértelművé teszi, hogy mi miatt van még mindig itt. Mellesleg rohadt szexi szája van, olyan igazi csókolni való.

– Ne is válaszoljon, a nonverbális jelek elárulják. Ha elvesztegetné az idejét, akkor heves tiltakozásba kezdett volna, besározva a főnökét. Ám maga hallgat, ami arra utal, hogy nem akar rosszat mondani róla. Holnap az lesz az első dolgom, hogy beszélek vele!

– Ne! Kérem, ne tegye! – ugrik fel azonnal a székéből. – Nekem kell ez a munka, Mr. Tremblay!

Igazából eddig csak hatvan százalékban voltam biztos a feltételezésemben, de ezzel a két mondatával megerősítette a sejtésemet. Muszáj voltam kiugrasztani a nyulat a bokorból. Az a mocsok kiszipolyozza a dolgozóimat, márpedig ezt nem hagyom. A hitvallásom, hogy a főnök dolgozzon kétszer annyit, mint az alkalmazottai; mutasson példát nekik, és nem pedig fordítva. Az alkalmazottaknak nem sokat, hanem hatékonyan kell végezniük a feladatukat. Ökölbe szorul a kezem. Az a Decker egy féreg, semmi kétségem afelől, hogy meg kell szabadulnom tőle a lehető leghamarabb.

– Rendben, Abigail, maga miatt nem teszem szóvá. Egyelőre! – tartom fel a mutatóujjam. – De ez így nem mehet sokáig, mert idő előtt kiég, ami előbb-utóbb testi tüneteket is mutat majd. Higgye el, azt nem akarja megvárni.

– Köszönöm, Mr. Tremblay, és igyekszem megfogadni a tanácsait – fújja ki megkönnyebbülten a levegőt.

– Fél órát kap, Abigail, aztán menjen haza, és pihenjen. Jó éjszakát!

– Jó éjszakát, uram!

Másnap az első dolgom volt, hogy a HR-osztálytól kikérjem a jelenléti kimutatásokat. A megérzésem nem csalt: Miss Brysan a kezdés előtt egy órával csekkol be, és este hét vagy nyolc óráig dolgozik, olykor még annál is tovább. Vele ellentétben Decker sokkal később érkezik és hamarabb távozik. Természetesen rangidős szerkesztőként hivatkozhat tárgyalásra, de egy belső hang azt súgja, hogy nem erről van szó.

Elérkezettnek látom az idejét helyrerakni ezt a mocskot minél hamarabb.

3. FEJEZET

Abigail

♫ Vicces, hogy te vagy, aki összetört,

De csak engem kellett megmenteni,

Mert ha soha nem látod a fényeket,

Nehéz tudni, melyikünk is van a sötétben. ♫

(Rihanna – Stay)

Vitathatatlanul pocsék színész vagyok, nem csoda, hogy a múltkor a testem elárult az új nagy főnököm előtt. Azonnal levágta, miért maradtam olyan sokáig idebenn, nem mintha sok kedvem lett volna hozzá. Mr. Decker nagyon zabos lett, amikor megtudta, hogy Thomas eladta a céget; előre ivott a medve bőrére a kinevezését illetően. Remélem, Mr. Tremblaynek esze ágában sem lesz kinevezni őt ügyvezető igazgatónak. Elképzelni sem tudom, mi történne, ha még nagyobb hatalom kerülne a kezébe.

– Abigail! Meglátogatom az új főnökünket. Biztos vagyok benne, hogy most fog kinevezni – zökkent ki gondolataimból Mr. Decker.

Arcán önelégültség mutatkozik, megint előre elkönyvelte a sikerét. Ennyi volt a nyugalom? Ha Mr. Tremblay tényleg kinevezi igazgatónak, akkor ő is egy igazi seggfej, annak ellenére, hogy csoda szép szeme van. Nem reagálok semmit, inkább összekulcsolom az asztal alatt a kezem, és imádkozom, hogy ne történjen meg az a bizonyos előléptetés. Szótlanul nézem, ahogy fütyörészve elindul az igazgatóság irányába. Büdös, beképzelt majom! Félelem lesz rajtam úrrá, szinte érzem a nyakam köré fonódó kötelet, ami akkor fog csak igazán szorítani, ha Decker előhozakodik ismét a gusztustalan ajánlatával. Egyszer sem jutott eszembe, hogy elfogadom, de kivárok, mert minden egyes napért, amit itt töltök, fizetést kapok. Viszont, ha eljön az idő, én magam fogok felmondani, de előtte kitálalok Tremblaynek. Lesz, ami lesz. Pert nem akasztanék a nyakukba, mert az kihatna a jövőbeli munkavállalásomra, hiszen ki alkalmazna egy olyan nőt, aki pereli a kenyéradóját zaklatásért? Senki.

Tíz perc sem telik el, és Mr. Szájszag fújtatva, öles léptekkel viharzik be az irodájába. Az ajtó óriás robajjal csapódik vissza a tokjába. Talán még nincs minden veszve… Nincs merszem bemenni hozzá, pedig egy rakat aláírni való tanúsítvány pihen az asztalom szélén; ismerem annyira ezt a szemetet, hogy jobb kerülni, ha dühös. Márpedig most igencsak annak látszik.

Már fél hét is elmúlt, de ő még mindig az irodában van, ez nem megszokott tőle. Elsőként hagyja el a munkahelyünket mindennap annak ellenére, hogy rám hagyja a kéziratokat. Most is egy elsőkönyves írótól olvasok kéziratot, a szemem kifolyik a fáradtságtól. Talán jobb lesz, ha otthon folytatom, legalább, míg hazaérek, pihennek az agytekervényeim.

– Abigail! Azonnal jöjjön az irodámba! – üvölti Mr. Decker.

Hangjára azonnal összerezzenek, a kezem lemerevedik, a bensőm reszket, a gyomrom pedig liftezik. Semmi jóra nem számítok odabenn.

– Itt vagyok, uram! – lépek át óvatosan a képzeletbeli küszöbön.

– Mondja csak, Abigail, mióta dolgozik a kiadónál? – szólal meg hirtelen, ahogy az esti város fényeit pásztázza.

– Kicsivel több mint három éve – felelem.

– És tudja, hogy én mióta húzom az igát itt? Hm? – fordul felém. – Segítek… Tizenkét éve, tizenkét rohadt éve! – ordítja az arcomba. – Hogy merészelt bepanaszolni annál a takony Tremblaynél? Alig egy hete főnök itt, és maga máris széttette neki a lábát?

– Nem tudom, miről… – Mielőtt folytathatnám, megragadja a vállamat, és tovább ordítozik:

– Mit képzelsz magadról, te ringyó? Panaszkodsz, hogy sokat dolgoztatlak? Nem kell tovább törnöd azt az üres kis buksidat az ajánlatomon, elveszem én magamtól is azt, amit megérdemlek.

Hirtelen magához ránt, és a bűzlő száját durván az enyémre tapasztja. Hiába próbálok elhúzódni tőle, olyan erővel szorítja le a kezemet, hogy képtelen vagyok megmozdulni. Ahogy eltávolodik az ajkamtól, sikítani próbálok, de a hangomat belém fojtja az egyik kezével.

– Mindjárt sikítozhatsz, aranyom, úgysem hallja senki. Az előbb kérdeztem meg a portát, és már senki sincs az emeleten, a takarítást pedig lemondtam, így csak te és én vagyunk. Most itt duglak meg, aztán átmegyünk annak az aljas Tremblaynek az irodájába, és az asztalán úgy megraklak, hogy járni is képtelen leszel, mire végzek veled.

Nem. Nem. Nem. Istenem, segíts! – üvölti a belső hangom. Leengedi a számról a kezét, mire én reflexszerűen sikoltozásba kezdek, pedig tudom, hogy egy árva lélek sem hallja. Pillanatok alatt kioldja övét, kiszabadítja magát az öltönyéből. Hiába próbálok menekülni, utánam kap, és újra foglyul ejt. A csapkodásommal csupán annyit érek el, hogy akkora pofont kapok, ami egész biztosan maradandó nyomot hagy pár napig. Lezsibbad a fél arcom, amit kicsorduló, sós könnyeim mardosnak. A kanapéra lök, majd rám veti magát, letépi a szoknyámat, és a bugyimon keresztül rám markol. Megérzem a gyomorforgató szerszámát a combomnál. Még hangosabban kiabálok segítségért. Hiába minden erőfeszítésem, nem tudom elég erősen megütni.

– Csak nyugodtan sikoltozz, ettől még kanosabb leszek! – morogja.

– Hagyjon, kérem, hagyjon békén!

Kérlelem, ám könyörgésem süket fülekre talál. Megérzem az egyik ujját a hüvelyemnél, a hangom kezdi erejét veszteni, a kiabálás szép lassan átmegy zokogásba. Magatehetetlen vagyok, ahogy a fejem fölé szorítja kezemet, és ahogy a combomat kitámasztja a térdével. Innen nincs menekvés… Nem akarom, hogy megerőszakoljanak, nem akarom… Ez minden nő rémálma, hogy azt vegyék el tőlük, ami az egyetlen olyan kincsük, mely felett kizárólag ő maguk rendelkeznek.

– Kérem, ne tegye, kérem… – mormolom erőtlenül. A fájdalomtól, ahogy az ujjai a húsomba vájnak, ordítani tudnék. Olyan, mintha lyukat fúrt volna a csontomig. A kétségbeesést a feladás váltja fel. Minél erősebben kapálódzom, annál inkább a foglyává válok.

Egy hangos puffanást hallok, és a testemre nehezedő teher nem nyom többé. A szememre ólmos súly telepszik. Hiába nem érzem az idegen testet magamon, undorító szaga még mindig az orromat marja. Dulakodás zaja csapja meg a fülem, bőr a bőrhöz csapódik, majd hirtelen abbamarad.

– Abigail! Abigail, jól van? – érinti meg az arcomat két meleg kéz, amitől megijedek. Azonnal bekapcsol a vészjelző a fejemben, elnehezedett szemem kipattan, és felugrom. Nem hagyom, hogy csak úgy elvegyenek tőlem valamit, amit nem önszántamból adok oda. Az utolsó leheletemig küzdeni fogok. – Hé, hé, hé! Nem akarom bántani magát!

Olyan ismerős ez a kedves hang. Ez nem Decker, ez…

– Neil Tremblay vagyok, Abigail! Ne féljen tőlem! – próbál tovább nyugtatni.

– Mr. Tremblay?

– Igen, én vagyok. Jól van? Nem esett… baja? – kérdezi, miközben tekintete fedetlen szemérmemre vándorol.

Basszus…

Elkezdem kutatni a szoknyám lelőhelyét, de mielőtt megtalálnám, Mr. Tremblay rám teríti a zakóját. A szoknyám keresése közben észreveszem, hogy Decker a földön kiterülve fekszik.

– Meghalt? – bukik ki belőlem.

– Nem, de megérdemelné. Jöjjön, Miss Brysan, bemegyünk a kórházba, megmutatjuk magát egy orvosnak – néz rám szánakozva.

Rühellem, ha valaki sajnál.

– Nem akarok orvoshoz menni! – rivallok a megmentőmre, ám ekkor megpillantom a véres combomat, és rájövök, miért mondta ezt.

A vér láttán a lábam megremeg, alig képes megtartani. Fogalmam sincs, hogy a vér látványa vagy annak az eshetősége, hogy a féreg főnökömnek sikerült elérnie a célját, de pánikba esem.

– Ez nem vita tárgya, szólunk a biztonságiaknak, és indulunk is a kórházba, majd ők megvárják a rendőrséget.

Felkap az ölébe, meleg kezével hozzáér a meztelen combomhoz. Jó érzés tölt el, pedig nem kellene. Most akartak megerőszakolni, de akkor sem tudom figyelmen kívül hagyni ezt a kellemes bizsergést, ami átjárja a testem. Legbelül tudom, hogy hívják ezt az érzést: biztonság.

Útközben találkozunk a biztonságiakkal. Én azonban képtelen vagyok rájuk nézni, míg a megmentőm kiadja az utasításait, inkább a mellkasába fúrom az arcom, hogy ne lássanak. Miért is? A kiszolgáltatottságom és a pőreségem miatt. Megfogadtam, hogy soha többet nem teszek fel magamnak egy miértet sem, de mégsem bírom felfogni, miért történik ennyi rossz velem.

Hűvös szellő csapja meg a meztelen lábamat, majd hideg bőrt érzek a fenekem alatt. Egy csoda szép autóban találom magam. Bőrülés, luxuskivitel. Az ülés elkezd melegedni alattam, ahogy elindulunk, és már nem is fázik a testem. Csak a lelkem reszket szüntelenül.

– Szeretnék hazamenni, Mr. Tremblay. Jól vagyok, tényleg semmi szükségem arra, hogy lásson egy orvos – próbálok szabadulni.

– Nem, Abigail! A feljelentéshez úgyis szükség lesz orvosi látleletre, és öhm… vérzik is, meg kell vizsgálnia egy orvosnak, ebből nem engedek – feleli, miközben besorol egyik sávból a másikba.

Az orvos, aki megvizsgált, nagyon rendes volt, de szánakozó pillantása örökre beégett a retinámba, ahogy a főnökömé is. Elegem van a sajnálatból. Szegény Abigail Brysan, milyen rongyos ruhákban jár. Szegény Abigail, még egy rendes étterembe sem tud elmenni. Szegény Abigailnek semmije sincs, se családja, se barátai, se senkije. Az egyetemen elhatároztam: nem engedem soha többé, hogy így nézzenek rám az emberek! Teszek ellene! Erre tessék: visszakerülök a pöcegödör aljára…

– Nos, Miss Brysan, enyhe hámsérülése van, ez okozta a vérzést. Nem súlyos, szerencsére nem történt nemi erőszak – tájékoztat az orvos. – A barátját már tájékoztattam az állapotáról az előbb, nagyon aggódik magáért. A rendőrség is szeretné kihallgatni magát, de ha gondolja, megmondom nekik, hogy holnap jöjjenek vissza.

Drága Istenem, süllyessz el a föld legmélyebb pontjára, ne kelljen Mr. Tremblay szemébe néznem. Hány embernek kell még tudnia arról, hogy majdnem megerőszakolt a főnököm?

– Szeretnék túlesni a kihallgatáson, aztán pedig hazamegyek – jelentem ki.

– Szerencsésebb lenne ezt az éjszakát kórházban töltenie, Miss Brysan – válaszolja a doki, én viszont nem tágítok:

– Haza fogok menni, ha kell, a maga engedélye nélkül is.

– Arra semmi szükség, nem súlyosak a sérülései, csak mint kezelőorvosa javaslom önnek a maradást. Hamarosan kiállítom a papírokat, és hazamehet, ha ezt szeretné.

– Köszönöm!

A rendőrök bevitték Deckert a távozásunk után nem sokkal. Azt mondták, nem kell tőle tartanom egy jó darabig. Szerencsére csak épp annyi kérdést tettek fel, amennyit muszáj volt. Megadom a címem, és már mennek is ki, hogy kihallgassák a főnökömet. Amikor kilépek a vizsgálóból, nem nézek a rám várakozó férfi szemébe. Mintha olvasna a gondolataimban, rögtön mellettem terem, de nem kérdez. Szótlanul megyünk ki a parkolóba, a hazáig vezető úton csak annyit beszélek hozzá, amiből megtudja a lakcímem. Legszívesebben taxival vagy metróval mennék haza, de a hiányos öltözékem miatt nem teszem. Kellemetlenül érzem magam bezárva vele. Bár kaptam egy kórházi nadrágot, így a pucér lábamat sem kell rejtegetnem a kíváncsi szemek elől. Úgy két utcára a lakásomtól rápillantok Neil arcára, aki döbbenten figyeli a lepukkant épületeket és a nyüzsgő embertömeget, amely az utcán gyülekezik. Nem is tagadhatja, hogy számára mennyire ismeretlen a szegénység. Lefogadom, hogy sosem járt ilyen környéken.

– Köszönöm, Mr. Tremblay, hogy megmentett ma, bele sem merek gondolni, mi lett volna, ha maga nem szedi le rólam azt az állatot – töröm meg a csendet, mikor leállítja autóját a lakás előtt. A szavakkal a könnyek is felszínre törnek, hiába igyekszem visszaszorítani azokat. Szeretnék a szobámba húzódni, és nem beszélni senkivel sem a történtekről. El kell terelnem a figyelmem. – Tényleg, hogy került oda? Decker azt mondta, senki sincs már az emeleten.

Felém fordul, sötét szemének csillogásában megpillantom a saját könnycseppjeim ragyogását. Szánalmasan festek, mi tagadás.

– Így is volt, de az autómnál eszembe jutott, hogy fenn maradt a telefonom, és amikor kiléptem a liftből, meghallottam a sikolyait.

Az ajkát összepréseli, a szemében a düh lángjai lobbannak fel. Úgy szorítja a kormányt, hogy attól tartok, bármikor összeroppanthatja azt.

– Ugye tudja, hogy annyi szabadságot vesz ki, amennyit szeretne? – néz rám megerősítést várva.

– Az teljesen kizárt, holnap megyek dolgozni. Jól vagyok! – vágom rá habozás nélkül.

– Ne vicceljen már, Abigail, majdnem meg…

– Megerőszakoltak? Mondja ki nyugodtan! De egyvalamire megkérem: ne sajnáljon! Attól rosszabb nincs, amikor sajnálnak. Semmi szükségem rá!

Talán túl nyersen mondom, holott nem érdemli meg, hiszen ő mentett meg.

– Sajnálom, nem akartam. Azonban ne vegyen félvállról egy ilyen sérülést. Jobb lenne felkeresni egy szakembert a közeljövőben. Ha most még jól is érzi magát, ez a későbbiekben változhat.

Fantasztikus, még sérült is lettem… Másrészt biztos több száz dollárt fogok fizetni valakinek, hogy beszélgessen velem a „majdnem” megerőszakolásomról. Teljességgel kizárt!

– Köszönök mindent, Mr. Tremblay, sosem fogom tudni eléggé meghálálni, amit ma értem tett – hagyom annyiban a dilidokis javaslatát, majd kioldom a biztonsági övem, és a lakás felé indulok, de megmentőm pillanatok alatt mellettem terem:

– Szólítson Neilnek, főleg a mai nap után, Abigail – mondja, miközben szorosan lépked mellettem.

– Mit csinál? – torpanok meg. – Úgy értem, mit csinálsz, Neil?

– Felkísérlek az ajtóig!

– Arra semmi szükség! – ellenkezem. – Tudok járni, és az ajtót is ki tudom nyitni egyedül. Tényleg köszönök mindent, de neked is szükséged van a pihenésre.

– Hah, én vagyok a főnök, jogom van akkor bemenni az irodába, amikor akarok!

Azta, de fölényes valaki. Talán mégsem olyan rendes, mint gondoltam… Nem erősködöm tovább, ez egy meddő vita.

Kopott falfesték, lehullott vakolat itt-ott a lépcsőházban, amit én már észre sem veszek, de látva az ő arckifejezését, neki igenis feltűnik. A lakásba érve Jeremy szalad ki a szobájából:

– Abigail! Hol a francban voltál? Legalább hússzor hívtalak. És miféle nadrág ez rajtad? Kórházban voltál?

– Semmi bajom, Jer, nagyon szar napom volt, és a főnököm hazahozott.

A két férfi farkasszemet néz egymással, még soha nem láttam ezt az arcát a lakótársamnak.

– Jeremy, ő itt Neil Tremblay, az új főnököm. Neil, ő itt Jeremy Hammond, a lakótársam és legjobb barátom. – Kényszeredetten kezet fognak. Elérkezettnek látom a búcsú pillanatát. – Amint látod, jól vagyok, itt nem eshet bántódásom – fordulok Neil felé.