KEISHA BLAIR

HOLISZTIKUS JÓLLÉT

Segítő útmutatás az anyagi szabadság
és az élet céljának eléréséhez

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Keisha Blair / Holistic Wealth

Girl Friday Books 231 Summit Ave E,
Seattle WA 98102-5638, USA, 2022

Fordította

Végh Orsolya

Szerkesztette

Tóth Gábor

Copyright © Keisha Blair, 2022

Hungarian translation © Végh Orsolya, 2022

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2022

Cover design © Édesvíz Kft., 2022

Original cover Mumtaz Mustafa

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Tipográfia Alinea Kft.

Borítót készítette Goart Design Bt.

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-507-293-4 (epub)

ISBN 978-963-507-294-1 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó: Rövid interjú Kelly Rutherford színésznővel

Bevezetés

ELSŐ RÉSZ: Megtervezett életcél

1. A jól megélt élet

2. Olyan élet, ahol te szabod a feltételeket

3. Személyes életfeladat

4. Bölcs célok

5. Önmagad, aki felülmúlhatatlan

6. Tanulmányi szabadság

7. Az élet és annak minden pillanata

8. Természeti környezetünk

9. Úton

10. Élethosszig tartó tanulás

11. Nemet mondani

MÁSODIK RÉSZ: Anyagi függetlenség

12. Személyes pénzügyi identitásod

13. Reziliencia és találékonyság a pénzügyekben

14. Jól megtervezett jövő

15. Hosszú távú pénzügyi tervezés

16. Kontrollált kockázatok

17. Biztonságos hosszú távú befektetés

18. Adósságok nélkül

HARMADIK RÉSZ: Fizikai és spirituális táplálék

19. Spirituális önmegújítás

20. Receptek egyszerű alapanyagokból

21. Napi testmozgás

22. Hobbik, amikben örömöd telik

23. Ima és meditáció

24. Hátráltató helyzetek

25. Eltökéltség

26. Méltóság

27. Intuíció

NEGYEDIK RÉSZ: Jóindulatú hozzáállás és szilárd emberi kapcsolatok

28. Készségeid kamatoztatása mások számára (a legmagasabb díjazással)

29. Mentorálás

30. Segítőkészséggel megáldva

31. Értékes kapcsolatok

32. Egy olyan platform, ami téged képvisel

33. A családdal töltött idő, tartalmas utazások

34. Házasság (ami egy jó dolog)

ÖTÖDIK RÉSZ: A holisztikus jóllét alkalmazása a gyakorlatban

35. A holisztikusjóllét-portfólió

36. Holisztikusjóllét-fejlődési index

Összefoglalás és konklúzió

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Felhasznált irodalom

Köszönettel tartozom életem legfontosabb szereplőinek, akik elsőként segítettek hozzá a mindent átfogó bőség eléréséhez. Hálával tartozom gyermekeimnek, Matthew-nak, Alexnek és Ellának, akik a legfőbb értékek képviselőiként megtöltötték holisztikus jóllétem bankszámláját szeretettel. Édesanyámnak, dr. Bernice Williamsnek, és férjemnek, Lindsay Blairnek is nagy-nagy köszönet!

Mély szeretettel emlékezem Garfield R. Mullingsra.

ELŐSZÓ
RÖVID INTERJÚ KELLY RUTHERFORD SZÍNÉSZNŐVEL

A szerző megjegyzése: Kelly Rutherforddal úgy találkoztam, hogy közös barátaink bemutattak bennünket egymásnak. Kelly ezután szerepelt velem a Holistic Wealth podcastjában, amelyben személyes életútjainkról beszélgettünk. Érdemes tudni, hogy Kelly nagyon fájdalmas harcot vívott a nyilvánosság előtt, hogy ő nevelhesse két gyermekét. Kelly még a viszontagságokból is győztesen került ki, amihez erejét és hálás lelkületét hívta segítségül. Az alábbiakban az interjúból olvashatnak egy részt, majd Kelly gondolatait arról, hogy milyen keretet is adott neki e könyv, a Holisztikus jóllét ahhoz, hogy felül tudjon emelkedni a zűrzavaron.

Keisha Blair: A könyvben elmesélem azt is, hogyan özvegyültem meg egészen fiatalon, mindössze nyolc héttel azután, hogy életet adtam második gyermekünknek. Megtanított rá az élet, hogy miként tudjak úrrá lenni a zűrzavaron, s arról írtam, hogy milyen módon lehet túljutni ezeken a sorsformáló hátrányos helyzeteken. Úgy érzem, te mesterévé váltál mindennek. Úrrá lettél néhány valóban jelentős kihíváson, s azt szűrted le magadnak tanulságként, hogy az életünk sokkal nagyobb hatalommal bír, mint akármilyen küzdelem vagy kihívás, már ha csak azt vesszük alapul, hogy milyen hatást gyakorlunk az emberiség egészére. Mivel mi keresztülmentünk ezeken a típusú helyzeteken – a megannyi kihíváson, fájdalmon és gyászon –, végül ugyanoda lyukadtunk ki. Megosztanád velünk röviden, hogy miféleképpen birkóztál meg azokkal a kihívásokkal, amelyekkel szembe kellett nézned a saját életedben? Különösképpen arra gondolok itt, ami a gyerekeiddel történt. Anyaként ez lehetett a legfájdalmasabb dolog az életedben. Megtennéd, hogy beszélsz nekünk picit a folyamatról, és arról, hogyan jutottál túl rajta?

Kelly Rutherford: Azt hiszem, sok múlik azon, hová helyezzük a hangsúlyt. Először is szembe kell néznünk a sokkhatással. A sokkhatás alatt magát a kemény helyzetet vagy zűrzavart értem. Azt hiszem, először mindannyian a sokkhatáson megyünk keresztül. Legalábbis én a magam részéről ezt éreztem. Az, hogy egyáltalán ilyesmi megtörténhet velem, már önmagában olyan hihetetlen volt. S azt hiszem, mindannyian hasonlóképpen érzünk, amikor ilyesmi történik velünk. Ez pedig ahhoz vezet, hogy úgy érezzük, kicsúszott a talaj a lábunk alól, bármiről is legyen szó – az egészségünkről, a személyes dolgainkról, például a családunkról vagy a pénzügyeinkről. Szóval, amint a sokk kezdeti fázisán túljutottam, nos, igen… akkor megszakadt a szívem.

S amikor megszakad a szíved – bármilyen módon is –, jó időbe telik, mire összeszeded magad… mire meggyógyulsz.

Rendkívül sokat segített nekem az, hogy sikerült túljutnom a bűnbakkeresésen és azon, hogy áldozati szerepben tetszelegjek. Ez a két érzelmi állapot szokta okozni, hogy beleragadunk helyzetekbe, legalábbis az én esetemben ez így volt. Úgy éreztem, áldozata vagyok a helyzetnek, a rendszernek, vagy akárminek, és bűnbakot kerestem, valakit vagy valamit, ami felelős mindazért, ami történt. Ez viszont nem vezetett eredményre, hiába minősült indokoltnak mindkét érv. Úgy értem, hogy senki sem vitathatta volna el, ha kimondtam volna, hogy X vagy Y a felelős, én pedig a helyzet áldozata vagyok. Mindazonáltal számomra egyetlen dolognak maradt csak értelme. Mégpedig annak, hogy feltegyem a következő kérdéseket: Hogyan nyerhetem vissza a belső erőmet emberi szempontból? Hogyan lehetek jelen a gyermekeim életében úgy, hogy számíthassanak rám?

Másképp fogalmazva, a szeretetről kezdett szólni a dolog, és arról, hogy egy másfajta gondolkodásmódot sajátítsak el – egy olyat, amely nem keres bűnbakot többé, s már nem az áldozati szerepet sulykolja. Mindezt legfőképpen a szeretet energiája segítségével tudtam megtenni. Ezért is beszélek róla annyit. Hiszen ez az energia gyógyít meg bennünket a legteljesebb mértékben, ahogy ezt mindig is tapasztaltam. Minden a szeretetről kezdett szólni. Nézd, én nagyon szeretem a gyerekeimet, és bárhogy is tudom támogatni őket, meg fogom tenni. Ott leszek a számukra mindig! Még akkor is, ha éppen nem vagyok szalonképes, sírok, vagy csak két dollár van a zsebemben, vagy mondjuk bizonytalan vagyok. Nincs más teendő, mint hogy ott légy, s tudasd velük: egyedül az érdekel, hogy számíthatnak rád a lehető legteljesebb módon. Azt hiszem, hogy amikor őszinte vagy, ők is másképp reagálnak. És sikerült őszintének lenni velük. Képes voltam érzelmileg őszinte lenni.

Megkérdeztem őket: Hogyan lehetnék a lehető legjobb anya? A jelen körülmények között hogyan tudnék a legjobban mellettetek lenni? S arról kezdett szólni a dolog, hogy egészséges tudjak maradni, s amikorra ezt elérem, minden reményem szerint mentálisan, fizikálisan és spirituális értelemben egyaránt egészséges leszek, és láthatom felnőni a gyerekeimet. Így mindezek a tényezők szerepet játszottak abban, hogy úrrá legyek a körülöttem lévő zűrzavaron. Úgy találtam, hogy először igazából hátra kell lépni egyet, mintegy ki kell lépni a szituációból. Mindez persze nem jelenti azt, hogy időnként nincsenek – akár indokolt – önsajnáltató időszakaid, hanem mindössze arról van szó, hogy a legtöbbször elgondolkodsz a következő néhány kérdésen: Oké, miért is lehetek hálás? Mindabban, ami történik, mi az, amiért hálás lehetek? Mi az, amit méltányolni tudok? Milyen igazán jó dolgok rejlenek ebben az egészben? És ekkor kezdtek a dolgok más irányt venni – amikor már nem volt bennem ellenállás, nem harcoltam, nem szálltam szembe ezzel vagy azzal, s amikor már nem az árnyoldalát néztem a történteknek. Ekkor tudtam végre új perspektívából látni mindent. Már nem engedtem meg saját magamnak sem, hogy szóba hozzam az egészet. S ez is fordított a dolgok menetén. Amikor pedig mégis szóba kerültek a történtek, a kedvező oldalt vagy a pozitívumokat domborítottam ki.

Szabad hibázni is. Mindannyian ügyetlenkedünk olykor, s a magunk kis suta módján próbálunk megoldást találni erre meg arra. Egyikünk sem fog mindenre választ találni, vagy mindig a megfelelő dolgot mondani, viszont minél inkább elismerjük, amikor valóban tévedünk, annál jobbra fordulnak a dolgok, s együtt fejlődünk. És most megadatott nekünk az alkalom arra (a covid-járvány óta), hogy ráébredjünk, milyen nagy szükségünk lesz egymásra az előrejutáshoz – az arannyá kovácsolódás útján. Emberek jönnek az életünkbe, hol innen, hol onnan, valóban hiteles, szeretettel teli háttérből érkező emberek, s bár olykor a pénz is szerepet játszik, igen, mégis elmondhatjuk: ha azt csináljuk, amit szeretünk, és rátalálunk olyan dolgokra, amiket szeretni tudunk, valamint összekapcsolódunk azzal, amit szeretünk, akkor virágzásnak indulunk, s ha mindannyian hasonlóképpen teszünk, győzni fogunk.

VÉGSZÓ KELLYTŐL

Keisha Blair radikális változásokra ösztönző könyve, a Holisztikus jóllét abban segít, hogy bátorságra tegyünk szert annak érdekében, hogy úrrá tudjunk lenni a félelmen, a kihívást jelentő helyzeteken, s erősítsük kapcsolódásainkat a világgal. Most még inkább fontos, hogy az önértékelés, a szeretet és az önelfogadás termékeny talajra találjon bennünk, mind önmagunk, mind mások iránt – még a nehezítő körülmények közepette is. Az újfajta módon előrefelé vezető úton nem ragaszkodhatunk az áldozati szerepkörhöz, ehelyett egy holisztikus jóllétre alapozott megközelítést szükséges választanunk, ami gazdagít minket. Ha megtaláljuk a célunkat, és szenvedélyesen azt tesszük, amit szeretünk, azokkal az emberekkel és dolgokkal kapcsolódva, akiket, illetve amelyeket kedvelünk, bőségben lesz részünk. A Holisztikus jóllét című könyv keretet ad a zűrzavarból való felépülés művészetéhez.

Kelly Rutherford

színésznő, filantróp, vállalkozó,

tiszteletbeli okleveles holisztikusjóllét-tanácsadó

ELSŐ RÉSZ

MEGTERVEZETT ÉLETCÉL

1

A JÓL MEGÉLT ÉLET

Az élet, ha jól éljük meg, elég hosszú.

Lucius Annaeus Seneca

„Orvosi pályafutásom alatt még nem láttam ekkora tumort ilyen fiatal emberben” – közölte velem az oknyomozó halottkém telefonon.

Dr. Gordon Wattot bízták meg férjem esetének a kivizsgálásával; éppen befejezték a halott megtekintését, de még mindig vitatott volt a helyzet. Tudták, hogy tumorról van szó, s tudták, hogy grépfrútméretű, de azt nem tudták, hogy milyen típusú, illetve hogy miért alakult ki. Orvosi vizsgálat tárgya lett az ügy, és el kellett küldeni az Egyesült Államokba további átvizsgálásra. Egy regionális, valamint egy nemzetközi orvosokból és patológusokból álló csoportot hívtak össze, hogy megvizsgálják az ügyet. Egy évbe telt, mire meglett a halottszemle eredménye. A férjem, Garfield olyan betegséget kapott, ami egymillióból egy embert sújt évente. Olyannyira ritka ez a betegség, hogy a legtöbb orvos egy életen keresztül nem találkozik vele – mindössze szakkönyvekből olvashatnak róla. Évekkel később dr. Watt közölte velem: „Ez egy olyan betegség, amelyet jóllehet tanítanak az orvosképzésen, a legtöbb orvos soha nem találkozik vele.”

A férjem úgy halt meg, hogy nem tudta, hogy beteg. Még csak hét éve voltunk házasok. Matthew Ricardo hároméves volt, míg a kicsi, Alexander Benjamin mindössze nyolc héttel Garfield halála előtt született.

Garfield nem gondolta, hogy április 8-a lesz életének az utolsó napja ezen a földön. És azt sem tudta, hogy halálos beteg. Még arra sem volt nagy esély, hogy felállítsák a diagnózist. Nem tudta, hogy mindössze három óra fog eltelni onnantól, hogy a sürgősségire kerül, és máris bejelentik a halál beálltát. És fogalma sem volt abban a három órában arról sem, hogy az orvosoknak esélyük sem lesz megtalálni a tumort, s még kevésbé fogják tudni megakadályozni a növekedését. Nem tudta, hogy olyan betegsége van, amiről a legtöbb orvos nem is tudja, hol keresse, vagy hogyan diagnosztizálja, hiszen ezt a betegséget az esetek hetven százalékában csak a halottszemle során tárják fel. Nem tudta azt sem, hogy az orvosi és a technológiai fejlődés ellenére arra sincs esélye, hogy szembeszálljon a halált hozó ellenséggel.

Nem tudtam, hogy ez lesz az utolsó három óra, amit vele töltök, míg az orvosok zavarodottan, s nem tudva, merre, hány méter, széttárják a kezüket tanácstalan megadással.

A legtöbben nem is gondolunk arra, mennyire kevés időt szabtak ki nekünk ebben az életben. Úgy gondoljuk, hogy még végtelen számú nap vagy év áll rendelkezésünkre ahhoz, hogy változtassunk. Azt gondoljuk, hogy fiatalok vagyunk és legyőzhetetlenek, hogy életciklusunkat egyfajta zenei szerkezet és ritmus jellemzi majd, olyan szabályokkal és mintázatokkal, amelyek megadják a keretet ahhoz, hogy tervezzünk és családot alapítsunk. S ettől a ritmikus strukturától várjuk a sült galambot – ami egyfajta megkomponált zeneműnek tűnik számunkra, hangsúlyos és hangsúlytalan felütésekkel –, s reméljük, hogy ez majd értelmet ad az élet folyásának. Ezekben a ritmusokban szocializálódunk.

Két szerető szülő gondoskodik a gyermekekről, akik aztán szintén szerető felnőttekké válnak, majd jönnek az unokák satöbbi, satöbbi. Hozzá vagyunk szokva ahhoz, hogy létezik egyfajta szaporodási és leszármazási rendszer, amely megőrzi történelmünket, kultúránkat és emlékezetünket – bizonyos harmonikus összetevőkből áll össze a családi mintázatunk, például a genetikai örökségünk, a hangunk vagy a hajunk. Egyfajta ősi rendszerbe való besorolódásnak lehetünk tanúi, amely a linearitáson és az irányultságon alapszik. Az idő és az évszakok is lineáris módon gördülnek tova. Oda jutottunk el, hogy számítunk a mintázatok megismétlődésére – legyen szó akár időjárásról, kultúráról, történelemről vagy éppen örökségünk megőrzéséről.

Tehát az életciklusokról és a családról van most szó. Néhányan visszavezetjük családfánkat a skót vagy a brit felföldig. Mások egészen a rabszolgaság intézményéig tudják visszavezetni származásukat. Nyomon tudjuk követni, hogyan masíroztak őseink a világban a modernizmus felé – olyan ez, akár egy sakkjátszma: nagyon szerényen kezdődött, mint a csaturánga nevű harcos játék, a sakk őse Indiában. Az a lényeg, hogy őseink evolúciója nyomon követhető. A teljes egyedfejlődés és a történelem társadalmi és gazdasági történésekkel függ össze. Amikor az életciklus megbicsaklik, mindezek az összetevők összeomlanak, a veszteségek pedig generációkra vannak kihatással.

Egyesek soha nem is gondolnak arra, hogy mindössze egy hetük, hónapuk vagy évük van hátra. Még akkor is azt gondoljuk, hogy lesz időnk „több időt szerezni valahogy”, vagy „megvívni a magunk nagy harcait”, amikor diagnosztizálnak nálunk egy betegséget. Soha nem gondolunk arra, hogy lehet gyors lefolyású, kegyetlen, sőt mi több, akár halálos is. Soha nem gondolunk arra sem, hogy a lelkünk – az eszenciája annak, akik valójában vagyunk – egy szempillantás alatt elhagyja majd porhüvelyünket, s családtagjaink mindössze egy üres dobozt kapnak kézhez, amelybe belepillanthatnak.

Amikor bejelentették a halál beálltát, én csak álltam. Talpig kékbe öltözött orvosok tengere vett körül. A szívverést mutató monitorra szegezett tekintettel, a kiegyenesedett vonalat figyelve álltak ott. Tudtam, hogy a lelke még ott van. Simogattam az ujjait. Még puhák és melegek voltak. Még hallott engem. Mire viszont behozták a fehér nejlontáskába csomagolt személyes tárgyait, és ráterítették a fehér lepedőt, a lelke már eltávozott. Férjem eszenciája már nem volt ott, a teste már csak egy üres edény volt. Egy temetésre váró tartály feküdt előttem. A halál ellepte arcát. Azonnal világossá vált számomra, hogy mindörökre elveszítettük őt.

Az ókori egyiptomiak úgy hitték, hogy a ka (a lelkünk leginkább élettel teli része) az, amit születésekor kap meg az ember: Heket vagy Meszhenet leheli belénk ezt az „energiát” az első lélegzetvételkor. Úgy gondolták, hogy a halál pillanatában a ka elhagyja a testet, és távozik a túlvilágra, s ezzel meghúzza a határvonalat az élő és a halott között. Nevezzük léleknek, vagy akár kanak – férjem lényegi része eltávozott.

A legenda szerint Henry Ford meg volt győződve arról, hogy az ember lelke az utolsó lélegzetében lakozik, így hát egy kémcsőbe felfogta legjobb barátja és egyben példaképe, Thomas Edison utolsó leheletét. Én nem tudtam megőrizni Garfield hangját, hogy a fiaim hallhassák majd. Évekkel később, amikor Alexander – akinek az apja nyolc héttel a születése után halt meg – megkérdezte, hogy milyen volt a hangja, felidéztem azokat a hiányzó láncszemeket, amelyek örökre elvesznek, amikor a lineáris életciklus megszakad. Még mindig hallom Garfield hangját, agyam és szívem megszentelt üregeiben tárolom, viszont Alexander számára ez a hang nincs már többé. Engem lesújtott a férjem halála, Alexandernek és Matthew-nak azonban azt kellett megtapasztalniuk, hogy történetük egy része halt meg, s ezt nem lehetett semmivel sem pótolni.

Világos a tanulság, és gyakran ki is mondjuk, de azt hiszem, legtöbben nem igazán hagyjuk, hogy le is ülepedjen bennünk: Az élet rövid. Egy szemvillanás alatt kihuny a lángja.

Amikor harmincegy évesen megözvegyültem, nyolc héttel a második gyermekem születése után, azt gondoltam: „Ez csak egy rossz vicc! A két hónapos kisbabánknak ismernie, s aztán túl kellene élnie mindkettőnket.” De nem így lett. Nem ez történt.

Ehelyett el kellett temetnem a férjemet. Szilárdan hittem, hogy mindez csak egy álom, hónapokon keresztül. Ebben az állapotban mindent elkezdtem megkérdőjelezni. Nagyon mélyre ástam.

Vajon úgy éltem eddig az életemet, ahogyan valóban akartam? Nem. Nem éltem hitelesen és olyan módon, ahogy az szándékomban állt. Fiatal, túlterhelt anya voltam, aki megpróbált zsonglőrködni a karrierjével és két kisbabájával. Alig volt időm a barátaimra. A túlterheltség szó nem is fejezi ki a teljes igazságot. Feladtam a hobbijaimat és azokat a dolgokat, amiket szerettem, mert úgy éreztem, nincs más választásom. Nem tudtam máshogyan működtetni az életemet.

Most következzen egy villanásnyi előrevetített kép Garfield hátrahagyott tárgyairól, arról a bizonyos fehér nejlontáskáról. Egy szemvillanás alatt az életről alkotott teljes perspektívám az ellentétébe fordult át. Amikor bementem a sürgősségire, a férjem még élt és lélegzett, három órával később pedig férj nélkül sétáltam ki, kezemben egy fehér nejlontáskával. Hazamentem, és elpakoltam a kisebb dolgokat – az ékszereket, köztük a jegygyűrűjét, az óráját és a karkötőjét –, hogy egy nap majd odaadhassam a fiúknak. Garfielden ezek voltak akkor, amikor kilehelte lelkét, s mindössze ez a néhány dolog marad meg majd a gyerekeknek az apjukból.

Mielőtt még odaadták volna a táskát és elvégezték volna az újjáélesztést, azért imádkoztam Istenhez, hogy adjon még egy esélyt nekünk. Azért imádkoztam, hogy élje túl ezt a megpróbáltatást. Ahogy az ápolónők elsuhantak mögöttem több teli zacskó vérrel, amit adni készültek neki, a futkosás és a lárma közepette, ami forgószélként vett körül, megpróbáltam alkudozni Istennel. Azt mondtam, hogy bármit megtennék, bármit odaadnék, ha életben maradhatna. Imáim nem találtak meghallgatásra. Van, hogy az alkudozás nem működik. Az élet végső óráiban és perceiben, amikor a kozmikus erők már mozgásba lendültek, nem kapunk ismétlési lehetőséget, nem tekerhetjük vissza a szalagot, nem csinálhatjuk újra.

Utolsó napján, amikor Garfield felhívott engem a munkából, fáradtnak és stresszesnek tűnt. Ha tudtuk volna, hogy ez lesz az utolsó napja, együtt töltöttük volna. Még évekig arra gondoltam, bárcsak visszakaphatnám azt a napot, és az azt megelőző hónapokat, bárcsak minden pillanatot kihasználtunk volna.

A Garfield halálát követő hónapokban ráébredtem arra, hogy életemet a saját magam által megszabott keretek között kell élnem, azokkal a tevékenységekkel kitöltve azt, amelyek valódi boldogságot és örömet hoznak. Az egyetlen lehetőségünk az itt és mostban van. Itt van nekünk a mai nap, és valószínűleg a holnap is, hogy úgy éljünk, ahogyan valóban jónak látjuk. Ne várj arra, hogy a jövő egy nem meghatározott pontján majd megteszed „azt a bizonyos dolgot”. Ne várj arra, hogy alkudoznod és üzletelned kelljen valamiért, ami már egyáltalán nem áll a hatáskörödben.

A dán filozófus és teológus, Soren Kierkegaard azt hangsúlyozza, hogy az egyén kizárólag azért felelős, hogy értelmet adjon a saját életének, és hogy szenvedélyesen, őszintén éljen, olyan akadályok ellenére, mint a trauma, a tragédia, a kétségbeesés, a félelem, az abszurditás és az elidegenedés. A következőket mondja 1845-ben megjelent, Thoughts on Crucial Situations in Human Life: Three Discourses on Imagined Occasions („Gondolatok az emberi élet létfontosságú helyzeteiről: három értekezés képzeletbeli alkalmakkor”) című írásában, melyet David F. Swenson ültetett át angolra 1941-ben:

A vihar: Megváltozik-e a tudás, amikor alkalmazzák azt?

Képzeljünk el egy kormányost, és tételezzük fel, hogy kiváló eredménnyel letette minden vizsgáját, de még nem volt tengeren. Képzeljük el őt egy viharban. Pontosan tudja, mit kellene tennie, de még nem ismeretes számára, hogy a félelem milyen erővel képes sújtani a tengerészt, amikor a csillagok fényét elnyeli az éjszaka sötétsége; még nem ismeri a tehetetlenség érzését, amikor a kormányos megtapasztalja, hogy a kezében tartott kormány a hullámok játékszere lesz; nem tudja, milyen az, amikor a vér a fejébe tolul, amikor a kritikus pillanatban döntenie kell; röviden, nem tud fogalmat alkotni arról a változásról, amely a megismerőben zajlik akkor, amikor a gyakorlatba kell átültetnie tudását.

Ez a részlet akár a halál küszöbén átélt rémületről is szólhatna. Mit fogsz tenni, amikor eljön érted a halál, leül az ágyad szélére, majd melléd fekszik? Mit fogsz tenni akkor, amikor a halál fullánkja átveszi az uralmat fölötted életed végső pillanataiban? Lesz benned megbánás?

Oktatási rendszerünk a linearitást tanítja, azt azonban nem tanítja meg, hogy mit tehetünk akkor, amikor ez a lineáris mintázat megtörik, s azt sem, hogyan lelhetünk rá belső rezilienciánkra, illetve hogyan építhetjük fel magunkat újra a nehéz helyzetekből. Az, hogy tisztában vagy vele, hogy jól élted az életedet, egy olyan erőforrás, amelyből folyamatosan, életed utolsó órájában is meríthetsz. Vizsgáld meg Bill T. Jones kérdéseit, aki egy elismert szerző, koreográfus és igazgató, s akit Barack Obama elnök 2014-ben a művészetek nemzeti érdemrendjével (National Medal of Arts) tüntetett ki. Egy híres tánckoreográfiát alkotott meg, s későbbi memoárjának is ugyanazt a címet adta: Last Night on Earth (Az utolsó éjszaka a Földön). Azután alkotta meg e műveit, miután élettársa AIDS-ben meghalt. A tánc során közvetlenül megszólítja a közönséget a színpadról: „Hány óra? […] Bele tudsz-e nézni most, ebben a pillanatban a tükörbe úgy, hogy megbékélsz a látvánnyal? […] Azt teszed, amit helyesnek tartasz? […] Megtaláltad azt, amit szenvedéllyel tudsz végezni, mintha ez lenne az utolsó éjszakád a földön?”

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen