Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Molnár Ferenc

EGY GAZDÁTLAN CSÓNAK
TÖRTÉNETE

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-041-8 EPUB
ISBN 978-963-678-042-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1901.
Az elektronikus változat az 1901. évi
kiadás alapján készült

a borító Claude Monet (1840 – 1926) Az üres csónak
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

A csöndes nyári éjszakában tisztán lehetett hallani, amikor a dunai kapitány, kétségkívül a sok utasra való tekintettel, a vén tengerészt pózoló hangon kiáltott a szócsőbe:

– Előre!

A fahíd megreccsent, s a kerekek dolgozni kezdtek. A habzó vízen megindult Pest felé a fekete hajó, amelynek oldalában hosszú sor kis négyszögű ablak világolt sárga fénnyel, s ahogy mindinkább távolodott a szigettől, olyan volt, mintha a Duna fenekén fáklyások kisérték volna, magával vitte az izzó fénysávokat. Gyorsan haladt lefelé, s hogy kiért a víz közepére, látni lehetett, hogy pazarul okádja a vastag fekete füstöt, de mintha belefogózott volna a kéményével, ezt is magával húzta, éppúgy, mint azt a halványan fénylő uszályt, amely az útja nyomán fodorult a vízen. Most egyedül maradt a sziget, hogy az utolsó hajó is elhagyta. A kikötő vén őre végigbaktatott a hídon s a vendéglő felé ment. A két fehéren ragyogó lámpa egyszerre aludt ki a hídfőnél, s a szigetlakók, akik ismerőseiket kisérték el, vagy csak egyszerűen kijöttek az utolsó hajóhoz, kis csoportokban tünedeztek el a magas bokrok közt. Végleg nagy, nyáréji csönd lett, amelybe kellemesen olvadt valami halk harmonikaszó, amely a vízen át jött Ó-Budáról. Néhány lámpa csöpp tűzpontja csillogott a túlsó parton, s most, hogy az utolsó nesz is elhalt, hallani lehetett egy nagy malom bugását. A malom a parton állott, s mind a hat emelete ki volt világítva. Innen nézve tizenkét emeletesnek látszott, az alsó hat sor ablak a Dunán reszketett, a felső hat fenn sorakozott a nagy kőkockán.

A híd tájékáról már elsétáltak a szigetiek. A járásuk is megváltozott azzal, hogy az utolsó hajó elment. Ilyenkor a hatalmas fák alatt nem látni siető embert, mindenki sétál, mintha a maga kertjében volna. Érzik, hogy magukra maradtak, nézik a virágokat, amelyek fejlődését figyelemmel kísérik. «A sárga rózsa kinyílt tegnap óta» – mondják. – «Igen – hangzik a felelet – de a nagy azáleát levágták. Megvette valaki.»

A part felől leányhangot hozott a szellő. Ketten voltak. A meleg vízesés körül sétáltak s alája akartak bújni.

Az egyik mondta:

– Hallottam, hogy a Niagara alatt végig lehet sétálni, anélkül, hogy vizes lenne az ember.

– Bújjunk alá – nevetett a másik.

Aztán elhallgattak, minden ok nélkül. Egymásba fogóztak, s Újpest felé figyeltek. Valami távolról közeledő hajó kattogott a vízen. Tetszett nekik ez a nagyon messziről jövő, titokzatosan lüktető nesz. Fölemelték a fejüket s ez a kis figyelés, egy távolról érkező, ismeretlen hajó csöndes zakatolása megdobogtatta a szívüket. Igy álltak néhány percig. Aztán a kisebbik a sziget felé fordította a fejét és nagyon halkan kérdezte:

– Érzed a tubarózsákat?

Finom orrcimpáik kitágultak, s a szemüket is nagyra nyitották, úgy szívták a kis szellőt, amely a virágok felől jött. Igen, a levegő tele volt tubarózsával, amelynek olyan erős a parfümje a nyári éjszakákon, hogy az ember azt hiszi: a szemével, fülével is érzi. Alattuk halkan locsogott a Duna, s az ég telis-tele volt csillaggal.

A kisebbik leány rátámasztotta arcát a másik vállára és súgta neki:

– Te, oly szép ez a sziget…

A másik nem tudott felelni. Magasra emelt fővel mereven állt, s minden érzékével szívta magába ezt a szép éjszakát. Sejtelme sem volt róla, hogy mindez miért ily édes és miért van ennyi szépségnek a mélyén egy csöndes kis szomorúság; csak öntudatlan hallgatással meredt a sötétbe. Most erősen fogta a sziget a két leányt. Érezték, hogy a sziget tulajdonai, tárgyai, s hogy ehhez az iszapos, meleg földhöz köti őket minden, amit e percben éreznek: a csönd, a sötétség és a sok, sok tubarózsa.

A nagyobbik hamarabb jutott szóhoz:

– Ugye, Pirkó – mondta – szép itten?

– Szép, nagyon szép.

Ezt lehunyt szemmel mondta a kicsi, aki ma jött ki ide lakni, vendégségbe a nagyobbikhoz. A délután beszélgetéssel telt el, s úgy a családi körben tett séta, mint a vendéglőben a fagylalt, kissé unalmas volt. Alkonyatkor már kezdett neki tetszeni a sziget. Nézte a vörösen lebukó napot, s hallgatta a sóhajtásokat, amelyek a romok felől jönnek ilyenkor. Most érezte csak a jázminokat s a parton az iszapnak azt a langyos szagát, amely a hervadó virágokéhoz hasonlít. Az ő számára naplementekor népesedett be a sziget, amikor már nem lehet tisztán látni mindent, amikor a nagy tisztás beleolvad a kis bokrokba, s a gyep felől mintha finom fehér felhők szállnának fel. A sötétben nyílt nagyra a szeme, kis szíve tele lett titokzatossággal, mindenféle nyugtalan vággyal, amit szeretett érezni. Aztán a hangok is egészen másfélék voltak, mint a minőket a városban hallani. Itt a parti köveken megijeszti az embert a Duna, amikor szeszélyesen nekikloccsan. A bokrokból surranó zörej hallatszik, messziről sóhajtanak a fák, s ami a legkülönösebb, néha egyszerre elhallgat minden, nem szól a Duna, visszafojtják lélegzetüket a bokrok, s az egymásra boruló nagy fák hirtelen elcsöndesednek. Ilyenkor nem mer moccanni az ember s dobogni kezd a szive.

– Menjünk – szólt a nagyobbik leány – álmos vagyok.

Pirkó nem felelt, hagyta, hogy magával húzza a másik. Hozzája simult, s kissé kábultnak érezte magát. Elhaladtak a tubarózsák közt. A kis fehér fejecskék mereven álltak hosszú száraikon, ontották az illatjukat. A nagy virágágy körül nehéz volt a levegő, most zavartalanul emelkedett a sok lehelet, egymásra nehezedett, összesűrűsödött és az agyára szállt az embernek.

– Mondj valamit, Pirkó!

S a vállával gyöngéden fölemelte Pirkó fejét. A kis leány elmosolyodott, egyet sóhajtott, s őszintén szólt:

– Ugyan mit mondjak?

Kicsinek látszott a barátnője mellett, pedig talán mindössze félfejjel volt kisebb nála. Nem volt szépség, azt mondták róla, hogy szép lesz, de most változik az arca. Tizenöt éves volt, de mindenki többre becsülte. Olyan volt, mint valami finom, nagyúri dáma, akit soha senki sem lát másként, mint teljes toalettben. A beszéde is ilyen volt. Nem mondott ki mindent, amit gondolt, az idegenekkel banális volt, ami azt mutatta, hogy belső életet is él, ezt külön a maga számára. A mozdulataiban volt valami komoly öntudatosság. Azt mondták róla, hogy nem elég graciózus. De Pirkó minden mozdulatára, ruhájának minden kis szalagjára ügyelt; se a ruházata, se a beszéde, se a járása nem volt soha pongyola. Különösen az arcára volt világosan ráírva az önállóság. Mozdulatokban, fényben, szinben gazdag szeme volt; a szemhéjáról nem lehet mondani, hogy öreges volt, inkább azt, hogy egy kicsit fáradt. Ez az egy kis darab: a szemhéj, a szem és az a kis gödör, amely a szemet elválasztja az orrtól, idősebb volt, mint Pirkó. Az arca többi része édesen fiatal, leányosan mozgékony, az ajka piros és friss, a foga mint a tej, az állán valami kedves, hamvas rózsaszín játszott. Ilyen volt Pirkó, az okos kis hölgy, akire semmiképpen sem illett ez a szó: leány. Kis hölgy volt, komoly kis grófnő, elegáns kis hercegnőcske. Komoly könyveket olvasott, megmosolyogta a bakfisregényeket, s nem tudta felfogni, hogy vannak leányok, akik helyesírási hibákat tesznek, mikor az olyan egyszerű. Legjobban szeretett komoly urakkal beszélni. A húszéves fiukat hencegőknek, üreseknek és hiúknak találta. Ezért nem szerette a katonákat sem. Az asszonyok beszélgetését céltalannak és ostobának tartotta. Ezeknél jobban szerette a leányokat, mert az asszonyok – legalább ővele – mindig ugyanazokról a témákról beszéltek, s halálosan, sőt ami ennél több: bosszantóan unalmas volt az egyformaságuk. Az idős urak és a fiatal leányok társaságában talált legtöbb változatosságot. S ezt imádta, imádta az érdekességet, a sokoldalú elméket, a festőket, a kik kissé határozatlan színfoltokban festenek, azokat az írókat, akik nem árulnak el mindent, az éjszakát, a külvárost, a szegény embereket, a színházat – szóval mindent, amiben valami titokzatos és pittoreszk elemet talált. És mindezt öntudatosan cselekedte, e szerint válogatott az olvasmányai közt, e szerint szőtte a terveit, és mindezzel együtt Pirkó nem volt több, mint tizenöt éves, ügyvéd volt az apja s a mamája egy nagy, nyúlánk, szőke asszony, aki a zsúrokon az ablakfüggöny mögül suttogott a fiatalemberekkel.

A villához értek. Itt a nagyobbik, kissé kövér, piros arcú, szőke, örökké víg és felületes leány, udvariasan maga elé bocsátotta Pirkót:

– Csak te utánad – mondta komolyan Pirkó, s a holdfényen mélyen meghajlott, mint a régi francia királyok udvari dámái. Tetszett neki ez a finoman alázatos mozdulat, amelyből mintha muzsika fakadna, s amely a legnemesebbre csiszolt formája az üdvözlésnek. Pirkó szerette a finom és nemes dolgokat.

A nagy leány ezalatt két lépcsőt lépett egyszerre, felugrott a verandára, ott füttyentett egyet, s leszólt a kis rokokó-dámához:

– Te, mit szólsz Tarkovics Bandihoz?

II.

Úgy éltek ezen a szigeten, mintha az övék lett volna. Hamar megismerkedtek vele. A sziget – úgy látszik – szerette Pirkót, mert mindennap mutatott neki valami újat. Megmutatta neki a csalánnal benőtt utakat, amelyek a romok örökké hűvös falai közt kanyarognak. Pirkó fölfedezett egy szomorú akácot, amely egészen a földig hajolt s amelynek lombja alatt édes volt a pihenés. Pirkó megismerkedett egy nagy fűzfabokorral, amely egy kiszögellésen nőtt s belógatta nyúlánk gallyait a Dunába. Talált egy rozzant csónakot, s mind a ketten egész délelőttöt töltöttek azzal, hogy tenyerükkel merték ki belőle a vizet. Másnap azonban megint tele volt vízzel, igy tehát feléje se néztek többet, mert makacs volt és nem értette a tréfát. Mindennap találtak valami szórakozást, amolyan gyerekmunkát, amelyhez sok erőfeszítés, nagy fáradság kell s amelynek soha semmi célja nincs.

A romok közelében, a kiszögellésen ültek, a nagy fűzbokor tövében. Nagy szalmakalap volt rajtuk s a kezükben hosszú pálcákat tartottak. Komolyan halásztak, avval a hittel, hogy halat fognak fogni, igazi halat, ámbár tudták, hogy kicsi lesz, mert a nagy halakhoz csak az igazi halászok értenek. Sokáig ültek szótlanul egymás mellett s ha a nagyobbik néha beszédbe kezdett, Pirkó fölemelte az ujját:

– Bella, ha beszélsz, nem fogunk semmit.

Pirkót nem az bosszantotta, hogy a halak nem akartak jönni, hanem az, hogy kinevetik őket, ha hal nélkül térnek haza. Amikor egy percre mind a ketten kihúzták horgaikat a vizből, haragosan mondta:

– Itt maradok, ha kell, holnapig is, de hal nélkül nem megyek haza.

– Én bizony hazamegyek – biggyesztette félre a száját Bella – különben is unom. Ha nem akarnak jönni a nyomorultak, hát ne jöjjenek.

Hanyatt feküdt, s a feje alá tette a két kezét. Fejlődő melle megfeszült a rózsaszínű blúz alatt s ezt érezte. Büszke volt reá s jólesett neki a napsugár, a mely forrón érte a mellét. Pirkó szívósan ült a helyén, s miután megigazította a horgát, újra visszabocsátotta a vízbe.

– Hagyd abba, Pirkó.

Csöndesen felelt:

– Nem.

– Ha nem hagyod abba, énekelek.

S mindjárt énekelni is kezdett, hogy elriassza a halakat. Pirkó erre szelíden letette maga mellé a fűbe a horgot.

– Ha nem akarod – mondta – akkor nem halászom.

– Ez már más – szólt Bella s fölült. Nézték a Dunát, a melyen egymásba verte a déli nap az égő pikkelyeket, kergette a táncoló, villanó sugárkákat. Az újpesti parton tót munkások talicskázták a kavicsot egy nagy kotrógép mellől. A kotrógép bádogteteje szikrázott a napon. Bella szólalt meg először:

– Mit szólsz Tarkovics Bandihoz?

– Mit szóljak? Tegnap láttam először.

– Igen, de folyton veled beszélt a vacsoránál. Hallottam, amint a mama később azt mondta neki: «Tarkovics, én csodálom magát; hogy lehet másfél óráig beszélni egy kis gyerekkel?»

– És mit felelt erre?

– Azt nem hallottam. Te, Pirkó, valld meg őszintén: udvarolt-e már neked valaki komolyan?

Pirkó habozás nélkül felelt:

– Nem. Soha.

A másiknak ez jól esett. Félrehajtotta a fejét s némi büszkeséggel mondta:

– Nekem igen. Már kétszer udvaroltak.

Könnyű sóhajjal tette hozzá:

– Az egyikbe szerelmes is voltam.

De aztán hirtelen előrebiggyesztette az alsó ajkát, ezzel fejezve ki, hogy a dolog már elmúlt s nem volt nagyon komoly. De azért elmondta:

– Ez egy jogász volt. Akkor Török-Bálinton nyaraltunk és minden szombaton bál volt. Add a becsületszavadat, hogy nem mondod meg senkinek. Tihanyi Ernőnek hívták, az apja igazgató. Hogy mit igazgat, azt nem tudom. Egész éjjel együtt táncoltunk. Amikor szünóra volt, kilopóztunk a mezőre és ott megvallotta, hogy szeret. Én fáradt voltam és egy kis sampuszt is ittunk, hát végig hallgattam. Nagyon tetszett nekem a fiú. Egy kicsit kínozni akartam, hát a Steinfeld Erzsivel szekíroztam. De megesküdött, hogy utálja. Nagyon izgatott lett, és magához ölelt. A mellemet egészen a melléhez szorította és megkérdezte, hogy meg hagyom-e magamat csókolni tőle. Azt mondtam, hogy nem engedem, de erre könyörögni kezdett. Hát végre azt mondtam, hogy meg hagyom, de nem a szájamat. Erre hirtelen megcsókolta az arcomat és én visszacsókoltam. Akkor megcsókolta a szájamat és úgy maradtunk sokáig. Amikor vége volt a bálnak, hazakisért és előrementünk. Az egész úton csókolóztunk, de mindig szájon. Az arc, az semmit sem ér, én mondom neked.