Marta
öröksége
1.

Francine Rivers

Egy anya
reménye

részlet

HARMAT
Budapest, 2021

Originally published in the U.S.A. under the title:
Her Mother’s Hope
© 2010 by Francine Rivers. All rights reserved.
Published by arrangement with Browne & Miller Literary Associates, LLC.

Cover photograph of woman copyright
© by Joanna Czogala/Arcangel.com. All rights reserved.

Interior photos of author’s family
used by permission from the Rivers family collection.

Hungarian edition © 2021 by Harmat Kiadó
All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Győri Katalin

978 963 288 658 9 (epub)
978 963 288 659 6 (mobi)

A bibliai idézeteket az új fordítású Biblia javított kiadásából vettük át
(Budapest: Kálvin, 2019).

Shannonnak és Andreának

Marta

1.

Steffisburg (Svájc), 1901

Marta általában szerette a vasárnapokat. Ez volt az egyetlen nap, amikor papa bezárta a varrodát, és mama végre pihenhetett egy kicsit. A család ünneplőbe öltözött, és elsétált a templomba. Papa és mama mentek elöl, a bátyja, Hermann közvetlenül mögöttük, ő és a kishúga, Elise zárták a sort. Rendszerint más családok is csatlakoztak hozzájuk útközben. Marta mindig türelmetlenül leste, mikor bukkan fel legjobb barátnője, Rosie Gilgan, aki leszáguldott a domboldalon, valahányszor meglátta őket. Együtt tették meg az utat az öreg román kori templomig, melynek fehérre vakolt bolthajtásai és toronyórája már messziről látszottak.

Ma azonban Marta lehajtott fejjel ballagott, és azt kívánta, bárcsak elfuthatna és meghúzhatná magát a fenyők és az égerfák alkotta liget sűrűjében, miközben a város lakói az istentiszteletre várva gyülekeztek a templomnál. Letelepedne kedvenc fatörzsére, és végre megkérdezhetné Istentől, hogy papa miért gyűlöli őt annyira, és miért akarja mindenáron megkeseríteni az életét. Ma még akkor sem panaszkodott volna, ha papa megtiltja neki, hogy elhagyja a házat, és egy álló hétig egyedül kellene dolgoznia a boltban. Habár a kék-lila foltok egy hét alatt sem múlnának el teljesen.

Papa a lány testén látszódó ütésnyomok ellenére is ragaszkodott ahhoz, hogy a család minden tagja részt vegyen az istentiszteleten. Marta kötött sapkáját a szemére húzta, és leszegett állal lépkedett, remélve, hogy senki sem veszi észre a foltokat. Nem ez volt az első eset, hogy apja mérgének jeleit viselte. Amikor közeledett hozzá valaki, gyapjúsálját az arca elé kapta, vagy egyszerűen elfordult.

Ahogy a templomkertbe értek, papa előreküldte mamát Elisével és Hermann-nal. Megragadta Marta könyökét, és a fülébe sziszegte:

– Te hátra ülsz!

– Az emberek tudni akarják majd, hogy miért.

– Majd én elmondom nekik az igazat: ez a büntetésed az engedetlenségedért. – Ujjai mélyen a lány húsába vájtak, de Marta egyetlen hanggal sem jelezte fájdalmát. – Hajtsd le a fejed! Senki sem akarja látni a rusnya arcodat! – Ezzel otthagyta és bement.

Könnyeivel küszködve Marta egyedül lépett be a templomba, és helyet foglalt a leghátsó sor egyenes támlájú padjában. Látta, hogy az apja megkeresi az anyját. Amint visszanézett rá, Marta gyorsan lehajtotta a fejét, és csak akkor merte felemelni újra, amikor a férfi már leült az anyja mellé. Kishúga, Elise, lopva vetett rá egy pillantást a válla felett. Arca, korához képest, túlságosan fehérnek és megviseltnek tűnt. Mama most Eliséhez hajolt, súgott neki valamit, mire a húga visszafordult. Hermann mama és papa között ült, feje jobbra-balra mozgott, ahogy tekintetével a barátait kereste. Marta fogadni mert volna, hogy azonnal eltűnik velük, amint vége az istentiszteletnek.

Rosie ment el mellette. Valahol elöl ültek le. Gilganéknak nyolc gyerekük volt, így egy egész sort elfoglalt a család. Rosie vetett egy pillantást Marta szüleire, majd ismét előrefordult. Marta Herr Becker háta mögé rejtőzött, aki közvetlenül előtte ült. Várt egy kicsit, majd ismét kilesett a pék széles háta mögül.

A suttogás azonnal elhalt, amint a tiszteletes fellépett a szószékre. Imával kezdte az istentiszteletet. Marta a gyülekezettel együtt mormogta a szokásos bűnbánó imát, majd a tiszteletes biztosította a jelenlevőket, hogy az Úr irgalmas és bűnbocsánatot ad azoknak, akik kérik. A hitvallás elmondása és az igeolvasás alatt Marta gondolatai szabadon csapongtak, mint a hópelyhek a Steffisburg feletti hegyek alpesi legelőin. Elképzelte, amint szárnyakként széttárt karokkal várja, hogy a kavargó hópelyhek fölemeljék és elrepítsék oda, ahová az Úr akarja.

Mégis hol az a hely? – töprengett magában.

A tiszteletes hangja erősödni kezdett, ahogy belemelegedett a prédikációba. Mindig ugyanazt mondta, csak más szavakkal és bibliai példákkal. „Küzdjetek keményebben! A hit cselekedetek nélkül halott. Ne legyetek önelégültek! Akik elfordulnak Istentől, méltók a gyehenna tüzére!”

Hát Isten is olyan lenne, mint papa? Sohasem elégedett, bármennyire is igyekszik az ember? Papa hitt Istenben, de mikor tanúsított valaha is irgalmat a lányával szemben? És ha az apja valóban hitte, hogy Isten teremtett minden emberi lényt, miért szidta Martát folyton azért, hogy milyen sovány, mennyire magas, milyen holtsápadt a bőre, és mennyire tenyeres-talpas? A férfi még azért is felelősségre vonta, hogy sikeresen teljesítette az iskolai vizsgáit, és így „Hermannból hülyét csinált”.

Próbálta megvédeni magát, pedig sejthette, hogy mi következik.

– Hermann nem is foglalkozott a vizsgákkal. Inkább csatangol a hegyekben, mint hogy tanuljon.

Papa lecsapott rá. Mama megpróbált közéjük állni, de a férfi durván félrelökte.

– Azt hiszed, büntetlenül feleselhetsz velem?

Marta maga elé emelte a karját, hogy megvédje magát az ütéstől, de mit sem használt.

– Johann, ne! – kiáltotta mama.

Továbbra is Marta karját szorongatva, a férfi mama felé is tett egy fenyegető lépést.

– Nehogy már te mondd meg nekem…

– Hányszor is kell odafordítanunk a másik orcánkat, papa? – Valami izzani kezdett Marta bensőjében, amikor látta, hogy apja az anyját kezdi fenyegetni.

Ekkor csapott le rá a férfi ökle. Majd hirtelen elengedte, és fölé tornyosulva kijelentette:

– Ő akarta. Hallottad! Egy apa nem tűrheti el a szemtelenséget a saját házában.

Marta nem is tudta, hogy elájult, amíg mama fölé nem hajolt, hogy kisimítsa arcából a hajtincseket.

– Ne mozdulj, Marta! Elise mindjárt ideér a hideg vizes borogatással.

Marta hallotta Elise szipogását.

– Papa elment a tímárhoz. Egy darabig biztosan nem jön haza. – Mama elvette Elisétől a vizes rongyot. Marta felszisszent, amint a nő a felhasadt ajkát próbálta ellátni. – Nem szabad felingerelned az apádat.

– Tehát ez is az én hibám volt.

– Nem azt mondtam.

– Az én vizsgáim lettek idén a legjobbak az egész iskolában, és itthon összevernek érte. Hermann meg hol a csudában van? Csak nem valamelyik hegyi ösvényen csavarog?

Mama két kezébe fogta a lánya arcát.

– Meg kell bocsátanod apádnak! Elveszítette a fejét. Nem tudta, mit cselekszik.

Mama mindig előállt valamilyen kifogással, ha papáról volt szó. Éppen úgy, ahogy papa is örökösen felmentette Hermannt. Úgy tűnt, ő az egyetlen, akiért senki nem áll ki.

– Meg kell bocsátani – jelentette ki mama. – Még hetvenszer hétszer is. Bocsáss meg neki!

Marta ajka összeszorult, valahányszor a tiszteletes úgy beszélt Istenről, mint Atyáról. Szívesebben hallotta volna, hogy Isten mamára hasonlít.

Az istentisztelet végén Marta megvárta, amíg az apja jelzett neki, hogy csatlakozhat a családhoz. Leszegett fejjel indult meg Elise nyomában.

– Johann Schneider!

Papa megfordult, amint meghallotta Herr Gilgan hangját. A két férfi kezet fogott és beszélgetni kezdett. Hermann kihasználta a lehetőséget, és néhány barátja nyomába eredve a hegyek felé vette az irányt. Mama megfogta Elise kezét, amikor Frau Gilgan odalépett hozzájuk.

– Egész héten vártalak. Merre voltál? – Rosie finom hangjára Marta odafordult hozzá. A barátnője felszisszent. – Ó, Marta! – kapta szája elé a kezét. – Már megint? Mégis miért?

– Az iskola miatt.

– De hát minden vizsgád sikerült!

– Nekem igen, de Hermann-nak nem.

– Hiszen ez nem igazságos!

Marta megvonta a vállát, és halványan elmosolyodott:

– Látod, semmit sem használ, ha az ember megmondja neki.

Rosie ezt sosem érthette meg. Őt annyira szerette az apukája, hogy szinte a tenyerén hordozta. Sőt, a férfi minden gyerekéhez ugyanilyen szeretettel fordult. Együtt dolgoztak a családi vállalkozásukban, a Hotel Edelweissben, és mindenben támogatták egymást, amiben csak lehetett. Kedves humorral ugratták egymást folyamatosan, de sosem sértették meg vagy gúnyolták ki a másikat. Ha bármelyiküknek nehézsége támadt, a többiek gyengéd figyelemmel vették körül és segítették át az akadályon.

Marta néha irigyelte Rosie-t. A Gilgan család minden egyes tagja iskolázott ember lesz. A fiúk a kétéves katonai szolgálat után otthagyják a svájci hadsereget, és egyetemre mehetnek Bernbe vagy Zürichbe. Rosie és a lánytestvérei konyhaművészetet és vendéglátást tanulnak majd, és képesek lesznek ellátni egy harminc fő befogadására alkalmas háztartást. Elsajátítják a francia, az angol és az olasz nyelvet is. Ha Rosie szívesen tanulna tovább, édesapja nem áll majd az útjába csak azért, mert lány. Őt is egyetemre küldené a fiúkkal együtt.

– Már eleget koptattad az iskolapadot – jelentette ki papa, miután visszatért a tímártól. – Elég idős vagy ahhoz, hogy kivedd a részed a munkából.

Hiába könyörgött a férfinak, hogy még egy évig engedje iskolába járni, az meg sem hallotta.

Könnyeivel küzdve súgta oda Rosie-nak:

– Papa szerint elég, ha tudok írni, olvasni és számolni.

– De még csak tizenkét éves vagy! Ráadásul, ha valakinek van esélye bejutni az egyetemre az osztályunkból, az te vagy!

– Én ugyan nem jutok el az egyetemig. Papa azt mondta, nem járhatok többé iskolába.

– De hát miért?

– Szerinte az iskolában teletömik a lányok fejét ostobaságokkal. – Az ostobaságok alatt papa persze az ambíciót értette. És Martában abból nem volt hiány. Reménykedett, hogy a megfelelő műveltség megszerzésével végre beleszólása lehet abba, hogy mihez kezd az életével. Papa szerint azonban a tanulás csak felfuvalkodottá tette, és itt az ideje, hogy leszálljon végre közéjük a földre.

Rosie megfogta Marta kezét.

– Hátha meggondolja magát, és visszaenged az iskolába! Biztos vagyok benne, hogy Herr Scholz sem hagyja majd annyiban a dolgot.

Herr Scholz talán megpróbálja a lehetetlent, de az apja úgyis elhajtja. Ha eldöntött magában valamit, egy lavina sem tudta volna eltéríteni a szándékától.

– Semmi értelme, Rosie.

– Akkor most mihez kezdesz?

– Papa el akar küldeni dolgozni.

– Marta!

Marta összerezzent papa éles kiáltását hallva. A férfi haragos tekintettel intett neki, hogy jöjjön. Rosie nem engedte el barátnője kezét, még akkor sem, amikor a családjaikhoz értek.

Frau Gilgan Martára bámult.

– Mi történt az arcoddal? – kérdezte, majd haragosan nézett papa felé.

A férfi hűvösen viszonozta a pillantását.

– Leesett a lépcsőn – közölte, és figyelmeztetően Martára tekintett. – Mindig is ügyetlen volt. Ezekkel a hatalmas kezekkel és lábakkal állandóan csetlik-botlik.

Frau Gilgan sötét szemei lángra lobbantak.

– Majd hozzájuk nő – szólt a nő, miközben férje gyöngéden megérintette a könyökét.

Mama Marta felé nyújtotta a kezét.

– Gyere, mennünk kell! Elise már nagyon fázik.

Húga egészen közel húzódott az anyjához, akár egy árnyék, és nem nézett senkire.

Rosie megölelte barátnőjét, és a fülébe súgta:

– Megkérem apukámat, hogy vegyen fel a hotelbe!

Marta remélni se merte, hogy az apja belemenne ebbe: nagyon jól tudta, mennyire szeretne a lánya Gilganéknak dolgozni.

Papa aznap délután elment otthonról, és csak késő este tért vissza. Sörszag áradt belőle, és igen elégedettnek tűnt.

– Marta! – csapott az asztalra. – Találtam neked munkát!

Beckerék pékségében fog dolgozni minden reggel.

– Hajnali négyre ott kell lenned.

Heti három délután pedig Zimmerék tartanak igényt a munkájára. Az orvos úgy gondolta, a feleségére ráférne egy kis pihenés nyűgös újszülöttjük mellett.

– Frau Fuchs pedig azt mondja, elkél egy segítő kéz a méhesében. Egyre hűvösebb van, és hamarosan itt a mézpergetés ideje. Nála esténként fogsz dolgozni, amíg csak szüksége van rád! – Ezzel elégedetten hátradőlt a székében. – És heti kétszer a Hotel Edelweissben is besegítesz. – Ennél a mondatnál egyenesen a szemébe nézett. – De ne hidd, hogy a kis barátnőddel fogsz teázni és süteményt majszolni! Kemény munka vár rád a hotelben. Megértetted?

– Igen, papa – kulcsolta össze a kezeit maga előtt Marta, és minden erejével azon volt, nehogy kiüljön arcára az öröm, amit érzett.

– És meg ne halljam, hogy pénzt kunyerálsz valamelyiküktől is! Herr Becker kenyérrel fizet, Frau Fuchs pedig mézzel, ha eljön az idő. A többiek nekem fizetnek, nem neked.

Hirtelen forróság öntötte el a végtagjait, majd a nyakán keresztül felkúszott a fejébe, és arcán szétterülve égette a bőrét, mint a kitörni készülő láva a kifakult felszín alatt.

– A munkámért semmit sem kapok, papa? Egy fillért sem?

– Fedelet kapsz a fejed fölé, ételt a tányérodra, ruhát, amit hordhatsz. Amíg az én házamban élsz, minden pénz, amit keresel, engem illet – közölte, majd elfordult tőle. – Anna! – kiabált oda mamának. – Készen vagy már Frau Keller ruhájával?

– Éppen azon dolgozom, Johann.

Papa összevonta a szemöldökét, úgy folytatta:

– A hét végére ígértem neki a ruhát! Ha nem lesz kész akkorra, máshoz megy varratni! – Papa a fejével intett Martának. – Menj, segíts anyádnak!

Marta mama mellé lépett a tűzhöz. Anyja ölében egy félig kihímzett fekete gyapjúruha pihent, mellette pedig egy doboz színes hímzőcérna hevert az asztalon. Hirtelen csúnya köhögés tört rá. Köpenye zsebéből előhúzott egy darab anyagot, hogy abba köhögjön, összehajtotta, visszatette a zsebébe, majd folytatta a varrást. Sápadtsága és a szeme alatt gyűrűző sötét karikák arról árulkodtak, hogy mama megint nem volt jól. Gyenge volt a tüdeje. Ma este az ajkai is mintha halványkék árnyalatot öltöttek volna.

– Segíts a húgodnak, Marta! Már megint fáj a feje.

Elise minden áldott este a hímzést gyakorolta. Összevont szemöldökkel, hihetetlen összpontosítással végzett minden egyes öltést. Marta segített neki, míg papa vissza nem tért. A ruhák beszegése volt az egyetlen dolog, amit Elise is képes volt tökéletesen elvégezni. Így mamára és Martára maradt a szövevényes minták kidolgozása. Elise legalább annyira szenvedett az iskolában, mint Hermann, bár közel sem azonos okokból. Tízévesen alig tudott írni és olvasni. Műveltsége és kézügyessége hiányát azonban gyakran elnézték neki ritka és kivételes szépsége miatt. Mama egyik legkedvesebb időtöltése az volt, amikor reggelente megfésülhette és befonhatta Elise derékig érő, aranyszőke haját. Hibátlan alabástrombőre és angyalian kék szemei voltak. Papa semmit nem várt el tőle, mivel büszke volt kislánya szépségére, és néha úgy viselkedett, mintha egy felbecsülhetetlen értékű műalkotás tulajdonosa volna.

Marta aggódott a húgáért. Papa talán joggal számított ígéretes kérőkre, de arról fogalma sem volt, milyen mélységes félelmek uralják a lányt. Elise szinte képtelen volt meglenni mama nélkül, és hisztéria lett úrrá rajta, valahányszor papára rájött a dühroham – bár Elisére még életében nem emelt kezet. Papa hamarosan azon lesz, hogy kiszemeljen Elisének egy jómódú és magas beosztású férjet.

Marta éjszakánként azért imádkozott, hogy Isten olyan házastárssal áldja meg a húgát, aki védelmezi és gondját viseli majd – valamint lesz elég pénze ahhoz, hogy cselédeket alkalmazzon, akik főznek, takarítanak és vigyáznak a gyerekekre. Elise soha nem lenne képes ezeket mind egymaga elvégezni.

Marta fogott egy zsámolyt, és mama széke mellé telepedett.

– Frau Keller ruháit mindig tegnapra kellett volna elkészítenünk.

– Jó megrendelőnk – mondta mama, és a szövet egy részét óvatosan Marta ölébe helyezte, hogy együtt dolgozhassanak rajta.

– A jó nem igazán az a jelző, amivel Frau Kellert illetném, mama. Az a nő egy zsarnok.

– Nem rossz az, ha az ember pontosan tudja, mit akar.

– Csak fizesse is meg az árát! – dohogott Marta. Igen, papa majd megkéri Frau Kellert, hogy fizesse ki a pluszórákat is, de a nő úgyis nemet fog mondani. Ha papa ragaszkodik a többletmunka kompenzálásához, Frau Keller kikéri majd magának a „méltatlan bánásmódot”, és azzal fog fenyegetőzni, hogy ezentúl a megrendeléseit olyasvalakihez viszi, aki „jobban megbecsüli a nagylelkűséget”. Emlékeztetni fogja papát, hogy évente hat ruhát rendel, és hálásnak kellene lenniük ezekben a nehéz időkben, hogy egyáltalán munkát ad nekik. Papa mélységes alázattal bocsánatot kér, majd Herr Keller öltönyének ára mellé – amellyel még mindig adósa a férj – odafirkálja a lehető legalacsonyabb összeget. Papának sokszor hat hónapot is várnia kellett arra, hogy az elkészült ruhadarabokat legalább részben kifizessék az ügyfelei. Nem csoda, hogy Kellerék olyan jól álltak anyagilag. Úgy ragaszkodtak a pénzükhöz, mint a zuzmók a sziklához.

– Papa helyében előleget kérnék a munka elkezdése előtt, és teljes kifizetést, mielőtt bármilyen ruhadarab elhagyja az üzletet.

Mama csak mosolygott.

– Ekkora tűz egy tizenkét éves lányban!

Marta azon tűnődött, hogyan fogja mama időben befejezni ezt a ruhát. Rózsaszín selyemszálat fűzött egy tűbe, majd elkezdte hímezni a virágszirmokat.

– Papa dolgozni küld, mama.

A nő csak sóhajtott.

– Tudom, Liebling1 – mondta, majd gyorsan előkapta a rongyot a zsebéből, és eltakarta a száját. Amint elmúlt a roham, még mindig levegő után kapkodott, úgy dugta vissza a zsebkendőt a rejtekhelyére.

– Egyre csúnyábban köhögsz.

– Tudom. Azért van, mert évekig a dohánygyárban dolgoztam. Nyáron jobban leszek.

Nyaranta mama a szabad levegőn dolgozott ahelyett, hogy a füstös szobában hímzett volna a tűz fényénél.

– Sosem múlik el teljesen, mama. El kellene menned az orvoshoz!

Talán amikor Marta majd Frau Zimmernek dolgozik, tanácsot kérhet a doktortól az anyját illetően.

– Ne emiatt aggódjunk most! Frau Keller ruhájának készen kell lennie!

Marta gyorsan megszokta új életritmusát. Teljes sötétségben kelt, sietősen magára kapta a ruháit, és lesétált a pékséghez. Amikor Frau Becker beengedte az első ajtón, a szoba már megtelt a sülő kenyerek illatával. Marta egyenest a konyhába ment, ahol diót aprított a pitéhez, amíg Frau Becker tésztát kevert a csokoládétortához.

– Ma Magenbrotot2 készítünk – jelentette ki Herr Becker, miközben egy hatalmas tésztakígyót hengergetett a deszkán, majd apró darabokra vágta. – Marta, mártsd vajba, majd szórd meg őket fahéjjal és mazsolával, aztán helyezd a darabokat szép sorban a kuglófformákba!

Marta keze fürgén járt, mert tudta, figyelik. Frau Becker a sötét kelt tésztát tortaformákba öntötte, majd Marta kezébe nyomta a fakanalat.

– Gyerünk, nyald csak le a maradékot!

Herr Becker felnevetett:

– Nézzenek oda, hogy tud mosolyogni ez a kislány, Fanny! – Könyékig benne volt a tészta dagasztásában. – Gyorsan tanulsz, igaz, Marta? – Majd a feleségére kacsintott. – Meg kell neki mutatnunk most karácsonykor, milyen tortát szoktunk vízkeresztre sütni. Ja?3

– És a Lebkuchent4 is – kacsintott ezúttal Frau Becker Martára. Mama nagyon szerette a fűszeres mézeskalácsot. – És a marcipánt se felejtsük ki! – Frau Becker fogta a kanalat, és a mosogatóba hajította. – Most megmutatom, hogyan kell Butterplätzchent5 sütni – tette ki a lisztet, vajat és cukrot a nyújtódeszkára. – Holnap pedig ánizsos kekszet készítünk.

Amikor reggel kinyitott a pékség, Frau Becker két vekni kenyeret adott fizetségképpen Martának.

– Ügyesen dolgozol.

Marta odaadta a kenyereket mamának, és evett egy tál müzlit. Miután végzett a ház körüli teendőkkel, és korán megebédelt, elindult az orvosék házához, ami közvetlenül az iskolaépületek után volt.

Frau Zimmer igen kimerültnek látszott, amint ajtót nyitott.

– Itt van! Vedd át! – nyomta Marta kezébe a visító kisfiát, majd felkapta a sálját. – Elmegyek meglátogatni egy barátnőmet.

Martát kikerülve úgy eliszkolt, hogy hátra sem pillantott.

Marta bement a házba, és becsukta maga mögött az ajtót, hogy az emberek ne hallják a gyerek sírását. Fel-alá kezdett járkálni vele, miközben zsoltárokat dúdolt. Miután ez nem csendesítette le a kicsi Evrardot, megpróbálta elringatni. Aztán ellenőrizte a pelenkáját. Végül, amikor már belefáradt a próbálkozásba, letette a szőnyegre.

– Na, gyerünk, üvölts csak!

A kisbaba abbahagyta a sírást, és átfordult a hasára. Begörbítette a hátát, majd kinyújtotta a karjait, és előrébb rúgta magát a lábaival. Marta felnevetett.

– Csak egy kis szabadságra vágytál, nem igaz?

Összegyűjtött néhány padlón heverő játékot, majd a közelébe helyezte őket. A kisfiú egyre erősebben rúgott a lábával, és örömében kacarászni kezdett. Sikított, ahogy kis markát kinyitotta, majd összezárta.

– Nyúlj csak érte! Tőlem ugyan nem kapod meg.

A baba végül néhány centivel előrébb kúszott, és megragadott egy csörgőt. Marta megtapsolta.

– Ügyes vagy, Evrard! – Ezzel a kisfiú visszafordult a hátára.

Mikor Evrard teljesen kifáradt, Marta felvette és álomba ringatta. Frau Zimmer egy óra múlva megérkezett. Frissnek és üdének látszott. Megállt és figyelt, ijedtség rezgett a hangjában.

– Jól van a kicsi? – Odaszaladt a kiságyhoz, és belenézett. – Alszik! Pedig sosem szokott délután elaludni. Hogy csináltad?

– Hagytam, hogy játsszon a szőnyegen. Megpróbált kúszni!

Másnap délután Marta felballagott a dombra a Hotel Edelweisshez. Frau Gilgan azonnal munkába állította: le kellett húznia a használt ágyneműt, hogy tiszta lepedőkre, paplan- és párnahuzatokra cserélje őket az ágyakon. Amikor elkészült, felrázta a tiszta tollpaplant, visszahajtotta az ágy fejénél, majd levitte a szennyest a mosodába. Frau Gilgan végig mellette dolgozott, és eddigi szállóvendégeik történeteivel szórakoztatta Martát.

– Természetesen mindig akadnak olyanok, akiknek semmi sem jó. Meg olyanok is, akik síelés közben eltörik a lábukat.

Rosie két nővére intézte a mosást. A hatalmas üstökben mindig forrt a víz a tűzhelyen. Marta karja majd leszakadt a lepedők állandó kavargatásától, az ágyneműhuzatok víz alatt tartásától, forgatásától, csavarásától, a gubancok kibontásától és az újabb kavargatástól. Kristen, az idősebbik lány kihalászott és kiemelt egy lepedőt, majd szorosan összecsavarta, és hagyta, hogy a benne lévő víz szépen visszacsorogjon a mosódézsába. Végül kirázta a lepedőt, és egy kád gőzölgő öblítővízbe dobta.

Az ablakpárkányon összegyűltek a hópelyhek odakinn, Marta arcán mégis izzadságcseppek csorogtak végig. A ruhaujjával törölte le őket.

– Ó! – lépett oda hozzá Frau Gilgan, és kinyújtotta felé a kezét. Erős, férfias, a sokéves mosástól kivörösödött és bőrkeményedésekkel teli tenyerei voltak. – Mutasd a kezed, te lány! – Frau Gilgan maga felé fordította Marta tenyereit, és csettintett egyet a nyelvével. – Vízhólyagok. Nem lett volna szabad ilyen keményen dolgoztatnom téged az első napodon, de egyszer sem panaszkodtál! Annyira érzékeny lesz most a kezed egy darabig, hogy egyetlen öltésre sem leszel képes odahaza.

– De még nagyon sok szennyes lepedő maradt!

Frau Gilgan terebélyes csípőjére tette a kezét, és felkacagott.

– Ja, hát ezért vannak lányaim! – Ezzel átkarolta Martát. – Menj csak fel, Rosie-nak már meg kellett érkeznie az iskolából! Mindenképpen teázni szeretne veled, mielőtt elmégy. És ha van egy kis időd, segíthetnél neki a földrajzzal!

Marta azt felelte, nagyon szívesen segít.

Rosie felpattant a székből, amikor meglátta.

– Marta! Teljesen kiment a fejemből, hogy ma kezdtél el dolgozni nálunk! Úgy örülök, hogy itt vagy! Hiányoztál az iskolából. Nélküled nem ugyanolyan. Most már senki sincs, aki meg tudná válaszolni Herr Scholz nyakatekert kérdéseit.

– Anyukád szerint szükséged lenne egy kis segítségre földrajzból.

– Jaj, ne most! Olyan sok mindent kell elmesélnem neked. Menjünk el sétálni!

Marta tudta, hogy Arik Brechtwald legújabb kalandjainak részletes ismertetése következik. Rosie azóta volt szerelmes a fiúba, amióta az egyszer hősiesen kihalászta őt egy patakból. Azt persze nem szerette hallani, hogy Arik volt az, aki miatt beleesett. A fiú addig cukkolta, míg Rosie összeszedte minden bátorságát, hogy bebizonyítsa: igenis át tud kelni a Zulgon. Fél útig minden rendben is volt, ám Rosie egyszer csak rálépett egy csúszós sziklára, elesett, a patak magával sodorta, és még egy kisebb vízesésen is átbucskázott, mielőtt Ariknak sikerült kihúznia őt a vízből. A fiú belegázolt a patakba, felemelte őt, és az ölében vitte ki a partra. Attól a naptól kezdve lett Arik Rosie lovagja és megmentője.

Lassú hópihék szállingóztak körülöttük, egyre vastagabbá vált a Steffisburgre telepedő hófehér takaró. A házak kéményein kiáramló halvány füstgomolyagok szellemkezeknek tűntek, majd elnyelte őket a jeges délutáni levegő. Amíg Rosie boldogan fecsegett, Marta hallgatagon sétált mellette. Egyenetlen, fehér hófúvások borították előttük az alpesi legelőket, amelyek néhány hónap múlva élénkzölddé válnak, tele vörös, sárga és halványkék virágfoltokkal, magukhoz csalogatva majd Frau Fuchs méheit. Rosie leseperte a havat egy farönkről, és leült. Innen lenézhettek a Hotel Edelweissre és egész Steffisburgre. Tiszta égbolt esetén láthatták volna a Thun-kastélyt és a Thunerseet, mint valami szürke üvegtengert.

Ma azonban olyan alacsonyan szálltak a felhők, hogy a nap is csak egy elmosódott labdának tűnt az égen, amely bármelyik pillanatban úgy dönthet, hogy lepattan az Interlakenen túli hegyormokról. Marta lehelete látszott a hidegben. Könnyek gyűltek a szemébe, amíg Rosie fecsegését hallgatta Arikról. Barátnőjének más gondja sem volt az életben, mint hogy tetszik-e a fiúnak vagy sem. Összeszorította az ajkait, és próbálta nem irigyelni őt. Talán papának igaza volt. Ő és Rosie még egy darabig barátok lesznek, de eltérő társadalmi helyzetük végül úgyis falat emel majd közéjük. Marta most már dolgozni járt Gilganékhoz. Többé nem látogatóba ment hozzájuk, hogy teázzon vagy Rosie-val beszélgessen, amíg az anyukája ezüsttálcán ánizsos süteményt és finom porceláncsészében forró csokoládét hozott be nekik. Ezentúl minden meg fog változni, és Marta még a gondolatát sem bírta elviselni.

Most, hogy papa kivette őt az iskolából, soha nem lesz magasabb képzettsége, mint egy cselédnek vagy dajkának. Mamának is segíthetne a varrásban, de az igen kevés pénzt hoz a konyhára, ahhoz képest, hogy mennyi munkát követel egy olyan nő igényeit kiszolgálni, mint például Frau Keller, aki a semmiért is a tökélyt várja el. Mama ráadásul egy frankot sem látott abból, amit keresett. Papánál volt az erszény, aki folyton panaszkodott, hogy alig zörög benne valami. Érdekes módon sörre mindig jutott belőle.

Rosie átkarolta barátnőjét.

– Ne légy már ilyen szomorú!

Marta hirtelen felpattant és elhúzódott Rosie-tól.

– Úgy volt, hogy Herr Scholz franciára tanít majd. A latint is folytathattam volna. Ha csak még egy nyelvet tudnék, akkor talán egyszer tisztességes munkát kaphatnék egy szép kis üzletben Interlakenben. Ha viszont az apám akarata teljesül, akkor sosem viszem többre a cselédségnél! – Ahogy a keserű szavak elhagyták a száját, szégyen öntötte el egész lényét. Hogy mondhatott ilyesmit éppen Rosie-nak?

– Nem a szüleiddel szemben vagyok hálátlan! Anyukád olyan kedves volt velem egész nap…

– Úgy szeretnek téged, mint a saját lányukat.

– Mert te úgy szeretsz engem, mint egy testvért.

– És ez nem fog megváltozni amiatt, hogy nem jársz többé iskolába. Bárcsak én is otthagyhatnám! Sokkal szívesebben maradnék otthon, hogy segítsek anyukámnak, mint hogy száraz tényeket próbáljak belegyömöszölni a fejembe.

– Ó, Rosie! – takarta el az arcát Marta. – Mit meg nem adnék azért, hogy iskolába járhassak, és legalább a gimnáziumot befejezzem!

– Hozhatok neked könyveket.

– Egy csöpp időm sem maradt. Papa gondoskodott róla – emelte tekintetét Marta a felhőkbe burkolózó hegycsúcsok felé, amelyek egyszerre börtönfalaknak tűntek. Apjának eltökélt szándéka volt, hogy örök rabságra ítélje. Erősebb és egészségesebb volt, mint mama. Gyorsabban megértette és megtanulta a dolgokat, mint Hermann vagy Elise. Hermann egyetemre mehet majd. Elisét férjhez adják. Marta pedig otthon marad. Elvégre valakinek el kell majd tartania a családot, amikor mama már túl gyönge lesz hozzá.

– Mennem kell. Anyukámnak szüksége van a segítségemre.

Ahogy a hegyről lefelé ballagtak, Rosie megfogta Marta kezét.

– Talán amikor Hermann egyetemre megy, apukád megengedi majd, hogy folytasd az iskolát.

– Hermann legközelebb is megbukik. Nem neki találták ki a tanulást.

Legalább az vigasztalta, hogy bátyja következő bukásánál papa már nem hibáztathatja őt.

2.

Marta két évig dolgozott Beckeréknél, Zimmeréknél és a Gilgan családnál. Telente Frau Fuchsnak is segített kifüstölni a méheket, hogy hozzájuthasson a kaptárak folyékony aranyához. Marta hajtotta a pergetőt, ami kicsapta a mézet a keretekből. A hosszú és fárasztó munkával teli napok jutalma mindössze két apró üvegnyi méz volt. Amikor papa meglátta, az egyiket azonnal falhoz is csapta mérgében.

Martának legalább annyi öröme volt, hogy mama és Elise értékelték a friss kenyeret, amit reggelente hozott a családnak. Sőt, néha sütemény is került az asztalukra. Karácsonykor pedig Beckerék marcipánt és csokoládétortát küldtek nekik. Dr. Zimmer rendszeresen járt mamához, hogy ellenőrizze az egészségi állapotát, bár papa szívesebben látott volna néhány frankot a feleségének hozott kenőcsök és orvosságok helyett. Frau Zimmer egész tavasszal és nyáron friss zöldséggel és a kertjéből szedett virággal fizetett. Mamának egyszer sem kellett piacra mennie.

Csak Gilganéktól kapott frankot, bár Marta sosem látott semmit abból a pénzből.

– Herr Gilgan szerint olyan éles eszed van, hogy egyszer még a saját szállodádat fogod vezetni! – nevette ki papa lenézően, miközben kenyerét a forró sajtkrémbe mártotta. – Ha így vág az eszed, inkább segíts Hermann-nak átmenni a következő vizsgáján!

– Mégis hogyan, papa? – háborodott fel Marta. – Ahhoz neki kellene leülnie tanulni!

Papa arca elvörösödött.

– Hallod ezt, fiam? A húgod azt gondolja, hogy hülye vagy! Hogy nem tudsz tanulni. Még mindig meg van győződve arról, hogy jobb nálad!

– Sosem állítottam azt, hogy jobb lennék Hermann-nál! – lökte el székét az asztaltól Marta. – Egyszerűen csak jobban érdekelnek a dolgok.

Papa most felállt és egészen közel hajolt Martához.

– Érd el, hogy a bátyádat is érdekeljék a dolgok, és akkor talán visszaküldelek tanulni! Ha ismét megbukik, rajtad fogom számonkérni! – Ezzel átnyúlt az asztal felett, és durván visszatolta Marta székét. – Megértettél?

A harag könnyei tolultak Marta szemébe.

– Igen, papa. – Túlságosan is jól értette.

A férfi a kabátja után nyúlt, majd kiviharzott a házból. Elise a fejét sem merte felemelni, mama pedig nem kérdezte meg a férjétől, hogy hová megy.

– Sajnálom, Marta – bökte ki Hermann esetlenül az asztal másik végén.

Marta minden áldott este leült Hermann-nal tanulni, de semmi eredményt nem ért el.

– Ez dögunalmas! – sóhajtozott Hermann. – Odakint meg olyan szép idő van!

Marta erre a fejére csapott a tankönyvvel.

– Ez semmi ahhoz képest, amit majd én kapok, ha nem vagy hajlandó koncentrálni!

Bátyja hátratolta a székét.

– Amint elég idős leszek, úgyis felhagyok az iskolával, és jelentkezem a hadseregbe!

Marta az anyjához fordult segítségért.

– Mama, kérlek, beszélj vele! Rám nem hallgat. – Talán ha az anyja próbálná meggyőzni, akkor Hermann hajlandó lenne megerőltetni magát. – Mennyi esélyem van arra, hogy folytathassam az iskolát, ha ez a tökfilkó egyszerűen nem akarja használni az eszét, amit a jóistentől kapott?

Zimmer doktor kenőcsei és orvosságai nem sokat javítottak mama állapotán. Erőtlenné és sápadttá vált, ruhái lötyögtek csontsovány testén. Csuklói törékeny madárszárnyakként mozdultak a varrás felett.

– Nem tudok mit tenni, Marta. Hisz lehetetlenség kutyából macskát faragni!

Marta ledobta magát egy székre, és arcát a kezébe temette.

– Mivel a bátyám reménytelen eset, nekem sem maradt semmi reményem.

Mama beleszúrta a tűt a hímzésbe, majd Marta kezéért nyúlt.

– Mindennap új dolgokat tanulsz Beckeréktől és Gilganéktól. Várd meg, hogy Isten mit akar mindebből kihozni!

Marta felsóhajtott, majd keresett egy tűt, befűzte, és nekiállt segíteni mamának.

– Minden egyes frank, amit keresek, Hermann oktatására megy majd el. Őt pedig nem is érdekli az egész! Egy cseppet sem – hangja megbicsaklott. – Ez nem igazság!

– Istennek veled is vannak tervei, Marta.

– Ebben a házban egyedül papa tervez – döfte bele a tűt ingerülten az anyagba.

– Isten azt mondja, hogy bízz és engedelmeskedj.

– Tehát azt várod tőlem, hogy hajtsam meg a fejem valaki előtt, aki gyűlöl, és aki minden álmomat összetiporja?

– Isten nem gyűlöl téged.

– Nem is rá gondoltam, hanem papára.

Mama erre nem szólt semmit. Marta csak nézte, ahogy a nő karcsú ujjai között a tű elmerül, majd felbukkan a fekete gyapjú felszínén. Egy szépséges, hófehér havasi gyopár kezdett alakot ölteni a keze alatt. Elkötötte és lenyisszantotta a fehér fonalat, aztán sárgát fűzött be, és apró franciacsomókat illesztett a virág közepébe. Amikor elkészült, rámosolygott a lányára.

– Az ember örömet talál a jól végzett munkában.

Marta szíve fájdalmasan összeszorult.

– Én nem hasonlítok rád, mama. Te egészen másképpen látod a világot!

Anyja mindenben áldásra bukkant, mivel teljes erejével a jó dolgokat kereste az életben. Hányszor is látta Marta, amint a nő fáradtságtól görnyedten dőlt a konyhapultnak, arcán gyöngyözött az izzadság, miközben az ablak előtti hársfa ágain ugráló hegyi pintyekben gyönyörködött? Papa egyetlen gyöngéd szava mosolyt tudott csalni az arcára. Kegyetlensége és önzése ellenére mama még a férjében is talált valami szeretnivalót. Marta néha észrevette, milyen sajnálat ül az anyja szemében, amikor papára néz.

– Tudod, hogy mit szeretnél? – kérdezte a nő.

– Elérni valamit az életben. Többnek lenni egy egyszerű szolgálónál. – Marta tekintete izzani kezdett, mint a parázs. – Tudtam, hogy az egyetem szóba sem jöhet, mama, de legalább a gimnáziumot szerettem volna befejezni!

– És most?

– Most? Szeretnék megtanulni franciául. Meg angolul és olaszul is – szúrta a fekete anyagba a tűjét. – Aki több nyelven is beszél, kiváló munkát kaphat. – Marta túl gyorsan húzta vissza a tűt, így a fonál összegabalyodott. – De remélni sem merem, hogy valaha…

– Hagyd abba! – fogta meg a kezét gyengéden az anyja. – Csak még rosszabb lesz.

Marta erre visszájára fordította a sötét gyapjút, és meglazította az összekuszálódott fonalat.

– És ha lehetőséged lenne arra, hogy továbbtanulj? – nézett rá kérdőn mama.

– Keresnék magamnak egy jól fizető állást, és addig dolgoznék, míg össze nem gyűjtöttem egy házra valót.

– Egy olyan szállodát szeretnél, mint a Hotel Edelweiss, ugye? – fogott bele mama egy újabb virágba.

– Álmodni sem mernék egy olyan hatalmas helyről! Megelégednék egy kicsi panzióval is – nevetett fel keserűen. – Valójában már annak is nagyon örülnék, ha egy elegáns kis boltban dolgozhatnék Interlakenben, és Dirndlt6 árulhatnék a látogatóknak – erőltette át nagy nehezen a fonalat az anyagon. – De hát valószínűleg ez is álom marad, nem igaz? És az álmodozás csak megkeseríti a szívet. – Ezzel félrelökte öléből az anyagot, és felállt. Ha még egy percig itt kell ülnie, megfullad.

– Lehet, hogy Isten helyezte azt az álmot a szívedbe.

– De hát miért?

– Hogy türelemre tanítson.

– Ó, mama… – fortyogott Marta. – Hát nem tanultam elég türelmet azzal, hogy az ostoba bátyámba próbáltam beleszuszakolni valamiféle tudást? Vagy azzal, hogy arra várok, hátha papa meggondolja magát, és visszaenged az iskolába? Már két év telt el így, mama! Mindent megtettem, amit parancsolt. Tizennégy éves vagyok! Rosie már nem kéri tőlem, hogy segítsek neki a tanulásban. Minden múló évvel egyre butább leszek! Mire jó a türelem, ha soha semmi nem változik körülöttem?

– Ne beszélj így! Inkább gyere és ülj ide mellém, Bärchen!7 – Mama félretette a munkát, és megszorította Marta kezét. – Gondolj arra, mennyi mindent tanultál Beckeréktől, Frau Fuchstól, Frau Zimmertől és a Gilgan családtól! Tudsz sütni, gondját tudod viselni a kisgyerekeknek és a méheknek egyaránt, és láttad, hogyan kell elegáns szállodát vezetni. Nem érzed, hogyan vezet téged mindezekkel Isten?

Mama kezének szorítása erősödött, amint Marta tiltakozni próbált.

– Hallgass, kislányom, és figyelj rám! Nagyon figyelj! Nem számít, hogy apádnak mik a tervei veled kapcsolatban, vagy hogy mit miért tesz. Végül úgyis Isten akarata győz. Ő pedig mindent a javadra fordít, ha szereted őt, és bízol benne.

Martában megfagyott a vér ezektől a szavaktól. Valami bujkált az anyja tekintetében, ami közelgő veszélyre figyelmeztette őt.

– Papának újabb tervei vannak velem, ugye? Mama, mik a tervei?

Anyja kék szemébe könnyek gyűltek.

– Meg kell tanulnod minden helyzetet a javadra fordítani.

Marta kirántotta a kezét a nő szorításából.

– Mama, mondd el!

– Nem tehetem. Apád feladata, hogy elmagyarázza neked a dolgokat. – Ezzel visszatért a hímzéséhez, és csendben dolgozott tovább.

Papa másnap reggel ismertette vele a terveit:

– Bizonyára örülni fogsz annak, hogy iskolába küldelek. Már korábban is megtettem volna, de a Berni Háztartásvezetői Iskola csak tizennégy éves kortól fogadja a lányokat. Gróf Saintonge és a felesége oktatnak majd benneteket. Örülj hát, igazi nemesek fognak tanítani! Biztosítottak afelől, hogy bárki, aki náluk tanul háztartásvezetést, remek állást találhat magának. Hat hónapig leszel Bernben. Elég akkor visszafizetned a tandíjadat, miután hazajöttél, és találtál magadnak egy tisztességes munkahelyet!

– Visszafizetnem?

Apja szemei összeszűkültek.

– A tandíj százhúsz frankomba került, a tankönyvek pedig további harmincba. Örülnöd kéne! Iskolába akartál járni – keményedett meg a hangja –, hát tessék!

– Én nem ilyen iskolára gondoltam, papa.

Mintha nem tudta volna!

– Azt mondják, vág az eszed. Hát akkor élj a lehetőséggel, amit kapsz tőlem, és használd ki alaposan! Ez a jutalmad azért, mert Hermann átment a vizsgáján. Ki tudja? Ha elég ügyes leszel Bernben, a végén még a Thun-kastélyban is akadhat számodra munka! – Látszott, hogy ez a gondolat megelégedéssel töltötte el a férfit. – Akkor aztán lenne mivel dicsekednem! Három nap múlva indulsz.

– De mi lesz Beckerékkel, Zimmerékkel és a Gilgan családdal?

– Már tegnap elmondtam nekik, hogy iskolába küldelek. Minden jót kívánnak a tanulmányaidhoz!

„Iskolába!” – dühöngött magában Marta. Inkább cselédképzőnek nevezné azt a helyet.

Mama csendben ült az asztal végén, keze az ölében pihent. Marta vetett felé egy dühös pillantást. Hogy tud ilyen békésen üldögélni ott? Aztán eszébe jutottak anyja tanácsai: „Meg kell tanulnod minden helyzetet a javadra fordítani… Lásd meg a jót a dolgokban…”

Életében először elhagyja az otthonát. Bernben fog lakni. Nem kell minden áldott nap papa arcát lesnie, vagy a zsörtölődéseit hallgatnia.

– Köszönöm, papa, várom, hogy indulhassak!

Elise felállt az asztaltól, és sírva elszaladt.

– Azzal a lánnyal meg mi történt? – motyogta papa.

– Marta elmegy itthonról, Johann.

– De visszajön! – legyintett bosszúsan. – Nem megy el végleg. Csak hat hónapig lesz távol, azután visszatér és örökre itthon marad.

Martát szíven ütötte a szó. „Örökre.”

Mihelyt papa felállt az asztaltól, mama megkérte Martát, hogy keresse meg Elisét.

– Biztosan a patakpartnál van. Tudod, mennyire szereti hallgatni a vízcsobogást.

Marta ott találta meg a kishúgát, ahol a patak a Zulgba ömlik. Letelepedett mellé.

– El kell mennem egy rövid időre, Elise.

Elise a mellkasához húzta a lábait, és két kezével átölelte őket, úgy bámulta az odalenn csillámló vízfodrokat.

– De Bern olyan messze van – lábadt könnybe kék szeme. – El akarsz egyáltalán menni?

– Szívesebben mennék egyetemre, de úgy néz ki, be kell érnem a házvezetéssel kapcsolatos ismeretekkel.

– Mit csinálok majd nélküled? – forró könnyek csorogtak végig a kislány hófehér arcán.

– Amit eddig is – törölte le Marta a könnyeit. – Segítesz mamának.

– De egyedül leszek a szobámban éjszaka. Tudod, hogy mennyire félek a sötétben!

– Engedd be a macskát!

Elise zokogni kezdett.

– Miért nem maradhat minden a régiben? Miért nem engedi papa, hogy itthon maradj?

– A dolgok mindig is változni fognak körülöttünk – mondta Marta, és visszasimított húga füle mögé egy elszabadult szőke tincset. – Egy nap férjhez fogsz menni, Elise. Saját otthonod lesz, meg egy férjed, aki szeret. Lesznek gyerekeid – mosolyodott el szomorúan. – Amikor te elmész, Elise, mit gondolsz, én hol leszek?

Papa szerint nincs az a férfi, aki elvenne egy ilyen rossz természetű, előnytelen kinézetű lányt.

Elise csak pislogott, mint egy gyerek, aki rossz álomból ébredt.

– Azt hittem, hogy mindig itt leszel majd.

Steffisburgben, papa varróműhelyében, papa szeme előtt, mindig azt csinálva, amit papa mond.

– Papa azt szeretné, ha így lenne. Te is ezt kívánod nekem, Elise?

– Nem félsz attól, hogy el kell menned? – könnyei tovább patakzottak az arcán. – Én itthon akarok maradni mamával.

– Neked nem kell sehová sem menned, Elise! – nyugtatta meg Marta, majd leheveredett a friss tavaszi fűbe, és karját a feje mögé tette. – Én is csak hat hónapig leszek távol.

Elise mellé feküdt a fűbe, és fejét Marta vállán pihentette.

– Bárcsak itt maradhatnál, és egyáltalán nem kellene elmenned sehová!

Marta kishúga köré fonta a karját, és felnézett a sötétedő égboltra.

– Valahányszor eszedbe jutok, imádkozz értem! Azért, hogy tanuljak valami hasznosat Bernben! Hogy többet sajátítsak el annál, mint hogy miként legyek valakinek kiváló cselédje!

Marta átment elbúcsúzni Beckeréktől és Zimmeréktől. Gilganékkal az elutazása előtti napon találkozott. Frau Gilgan süteménnyel és teával kínálta, Herr Gilgan pedig húsz frankot nyomott a markába.

– Egy kis ajándék, Marta – mondta, majd bátorítóan megszorította a kezét. Marta egy hangot sem tudott kipréselni magából a torkát szorító gombóc miatt.

Frau Gilgan azt javasolta a lányoknak, hogy sétáljanak még egyet a réten. Rosie megfogta Marta kezét.

– Mama szerint nem jössz vissza többé. Azt gondolja, úgyis találsz egy állást Bernben, ott fogsz élni, és csak akkor láthatlak újra, amikor családostul arrafelé járunk. – Gilganék pár havonta megfordultak Bernben, hogy beszerezzenek ezt-azt a hotelnek. Rosie és testvérei sokszor új ruhákkal tértek vissza, amit a Marktgasse valamelyik üzletében választottak maguknak.

Amikor törzshelyükről, a kidőlt farönkről szemlélték a lábuk előtt elterülő várost, Rosie felemelte fehér kötényét, és mélyen a szoknyája zsebébe nyúlt.

– Szeretnék adni neked valamit.

– Egy könyv! – vette át ragyogó arccal Marta. Mivel a borítón nem volt cím, belelapozott. – Hiszen ez üres!

– Igen, hogy teleírhasd a kalandjaiddal! – mosolygott rá cinkosan Rosie. – Arra gondoltam, hogy elolvasom majd, valahányszor csak találkozunk. Tudni szeretnék minden helyes városi fiúról, aki az utadba kerül, meg a helyekről, ahová eljutsz, és arról a sok izgalmas dologról, amit csinálni fogsz!

Marta könnyeit visszafojtva simította végig ujjait a finom bőrkötésen.

– Sosem kaptam még ilyen gyönyörű ajándékot!

– Bárcsak veled mehetnék! Olyan sok dolgot szeretnék még látni és csinálni! Milyen jó lenne, ha közösen vághatnánk bele ebbe a kalandba! Amikor befejezed az iskolát, biztosan egy iszonyúan jóképű arisztokrata otthonába kerülsz, aki egyből beléd szeret, és…

– Rosie, hagyd abba! Engem soha senki nem akar majd feleségül venni.

Rosie magához vonta Marta kezét, és ujjaikat szorosan összefonta.

– Lehet, hogy nem vagy olyan gyönyörű, mint Elise, de csodálatos ember vagy! Bárkit nyugodtan megkérdezhetsz! Anya és apa azt gondolják, hogy bármit képes vagy megvalósítani, amit a fejedbe veszel.

– Elmondtad nekik, hogy mi az álmom? – húzta el Marta hirtelen a kezét.

– Igen, egy gyenge pillanatomban. Nyugodtan leszidhatsz miatta, de én cseppet sem bánom. Szerinted miért mondott el neked anyukám mindent, amit tud arról, hogyan kell vezetni egy szállodát?

Ahogy lefelé sétáltak a városba, Rosie ismét megfogta Marta kezét.

– Ígérd meg, hogy írsz és mindenről beszámolsz majd!

Marta megszorította barátnője kezét.

– Rendben, de csak akkor, ha te is megígéred, hogy válaszolsz, és nem csak Arik Brechtwaldról áradozol majd!

Kacagásuk betöltötte a völgyet.

3.

Mama másnap hajnalban ébresztette. Papa éppen annyi pénzt adott Martának, hogy kiteljen belőle a berni vonatjegy.

– Amikor végeztél a tanulmányaiddal, elküldöm neked a visszaútra valót. – Ezzel kezébe nyomta a felvételét igazoló okmányt, a számlát, amin az állt, hogy a tandíjat kiegyenlítette, valamint egy Bern-térképet az iskola pontos címével. – Jobb, ha rögtön indulsz. A vonat két óra múlva megy Thunból.

– Azt hittem, elkísérsz.

– Minek? Egyedül is odatalálsz – vetette oda, és már indult is, hogy kinyissa az üzletet.

– Ne nézz rám ilyen aggodalmas arccal! – lépett Martához az anyja.

– De még sosem ültem vonaton, mama.

Mama erre elmosolyodott.

– Készülj fel, gyorsabb, mint a lovas kocsi! – ölelte magához szorosan a lányát, majd odaadta neki a hátitáskát, amelybe egy váltás szoknyát, két blúzt, alsóneműket, hajkefét és tisztálkodási szereket csomagolt.

Marta igyekezett elrejteni aggodalmát, amiért egyedül kell nekiindulnia az útnak. Megkönnyebbülten nyugtázta, hogy Elise még nem ébredt fel, hiszen tudta, ha kishúga sírva fakadna előtte, ő sem lenne képes visszatartani a könnyeit. Megcsókolta hát anyja hűvös arcát, és megköszönte a csomagot.

– Viszlát, papa! – kiáltott be az üzletbe.

– Még mindig itt vagy? – jött a türelmetlen válasz.

Mama kikísérte az ajtón. Egy kis pénztárcát húzott elő a zsebéből, és Marta kezébe tette.

– Néhány frank papírra, borítékra és bélyegre – fogta két keze közé lánya arcát, majd megcsókolta a homlokát, és a fülébe súgta: – A maradékból vegyél forró csokit, és keresd meg a Sámson-szökőkutat! Az volt a kedvencem. – Karját Marta dereka köré fonta, és elsétált vele egy darabig. – Minden reggel, amikor felébredsz, tudd, hogy imádkozom érted! És minden éjszaka, amikor lefekszel, jusson eszedbe, hogy akkor is!

Ha Isten hallgatott valakire a családjukból, az mindenképpen mama volt, hiszen ő teljes szívvel szerette az Urat.

– Bármit is teszel, Marta, tedd úgy, mintha az Úrnak szolgálnál vele!

– Megígérem, mama.

Anyja útjára engedte. Amikor Marta hátrapillantott, könnyeket látott megcsillanni a nő szemében. Alakja nagyon törékenynek tűnt a hajnali fényben.

– Ne felejts el minket!

– Soha nem tudnálak elfelejteni! – kiáltott Marta, és legszívesebben visszaszaladt volna, hogy még egyszer megölelje.

– Menj, siess! – integetett utána mama.

Marta gyorsan elfordult, nehogy elillanjon nehezen összegyűjtött bátorsága, megszaporázta lépteit, és végigsietett az utcán.

Minél távolabb került otthonától, annál jobban kezdte elönteni egész testét az ismeretlen izgalom. Az út egy részét futva tette meg, így éppen akkor ért az állomásra, amikor a jegypénztár kinyitott. Szíve nagyot dobbant, amikor a vonat befutott. Körülnézett, hogy lássa, más utasok hogyan viselkednek, aztán odanyújtotta jegyét a kalauznak, és felkapaszkodott a szerelvényre. Amíg végigment a szűk folyosón, elhaladt egy iratait rendezgető, öltönyös úriember mellett. Két sorral mögötte egy másik férfi ült egy könyvbe mélyedve. Közelében egy asszony három kicsi gyerekét próbálta fegyelmezni.

Marta a vagon végében foglalt helyet. Hátizsákját letette a földre, és kinézett az ablakon. Amikor a vonat megindult és előrelódult, ijedtében majdnem felpattant. Megragadta az előtte lévő ülés támláját, és próbált úrrá lenni növekvő pánikérzetén. Mégis, milyen gyorsan megy majd ez a masina? Nem fog leugrani a sínekről? Vajon lenne még ideje elérni az ajtót, és kiugrani, mielőtt a vonat elhagyja az állomást? Amikor azonban arra gondolt, mit tenne vele papa, ha egy óra múlva megjelenne az ajtajuk előtt, inkább ülve maradt. A többi utasra bámult. Úgy tűnt, rajta kívül senki mást nem rémisztett meg a szerelvény nyikorgása és zökkenése vagy a hangos füttyszó. Hátradőlt hát az ülésben, és hagyta, hogy Thun elsuhanjon az ablak előtt.

Ahogy a vonat gyorsulni kezdett, Marta szíve is egyre hevesebben dobogott. Minden egyes perc egyre távolabb vitte őt mamától, Elisétől és Rosie-tól. Amikor megindultak a csöndes, forró könnyek az arcán, gyors mozdulattal törölte le őket.

Az Aare folyó a sínek mellett futott. Marta az ablakon keresztül figyelte, ahogy a dombok mögül felbukkannak a testes, széles homlokzatú tanyaépületek, melyek teteje szinte a földet súrolta. A vonat minden kisváros állomásán megállt. Marta kíváncsian nyújtogatta a nyakát, hogy minél többet lásson a települések tereiből és piacaiból. Néha megpillantott egy-egy vén, fedett fahidat is, melyet még nem cseréltek le kőre. Minden egyes városnak volt óratornya, még akkor is, ha állomással nem rendelkezett.

A kerekek sebes kattogása jelezte, hogy egyre közelebb és közelebb kerültek Bernhez. Amint Bern külvárosába értek, Marta ölébe vette a táskáját, és magához szorította. Hatalmas kőépületeket látott, és egy hidat, amely a türkizszínű Aare felett ívelt át. A folyó az óvárosban kanyargott tovább, mint egy kígyó. A folyó túlpartján végig magas házak sorakoztak. Marta rápillantott a térképére, majd ismét kinézett az ablakon. Egyáltalán nem volt biztos benne, hogy merre keresse Saintonge-ék intézetét. Talán az lesz a legjobb, ha kérdezősködik.

Amikor a vonat lefékezett az állomáson, Marta a többi utassal együtt leszállt a szerelvényről. Ahogy letette lábát a peronra, úgy érezte, mintha Frau Fuchs egyik kaptárjába lépett volna be: a tömeg állandó, nyüzsgő tülekedése és a szüntelen háttérzaj szinte elszédítette. A kalauzok a vonatok indulási idejét kurjantották a tömegbe. A mozdonyok fülsiketítő hangerővel eresztették ki magukból a gőzt. Valaki nekiütközött a tülekedésben, majd sűrű bocsánatkérések közepette már el is sietett, hogy elérje a vonatát. A tömegben végre sikerült kiszúrnia egy fekete egyenruhát és vörös sapkát viselő embert, így megindult felé. Amikor Marta odatartotta elé a térképét, a férfi megmutatta rajta, melyik a leggyorsabb út az iskoláig, és elmagyarázta, hogy meddig tart eljutni odáig tömegközlekedéssel.

– Mehetsz villamossal.

Marta inkább a gyaloglást választotta. Szerette volna picit látni a várost, mert nem tudta, mikor lesz elég szabadideje ahhoz, hogy nézelődjön. Vajon szombaton is van tanítás? Fogalma sem volt róla. Hátizsákjával a vállán kisietett az állomásról, és végigsétált egy magas kőépületekkel szegélyezett, macskaköves utcán. A házak ablakai alatt zászlók lengedeztek a szélben. Marta megállt és megvárta, hogy az óratorony mozgó figurái elüssék az órát. Tágas terek mellett haladt el, majd árkádok sűrűjében bolyongott, melyek alatt kávézók, ékszer- és ruhaboltok, cukrászdák és ezerféle csokoládét kínáló üzletek rejtőztek.

Ahogy a nap lebukni készült, Marta az Aare folyón átívelő hídhoz sietett. Felkaptatott a dombon, és megtalálta a papírján szereplő utcanevet. Mire megtalálta a címet, teljesen kimerült, lénye mégis boldogan izzott a nap izgalmaitól. Semmi nem jelezte, hogy jó helyen jár-e, és az előtte tornyosuló ház sokkal inkább tűnt elegáns palotának, mint iskolának.

Egy fekete ruhás, fehér kötényt és fejkötőt viselő nő nyitott ajtót. Marta ügyetlen pukedlivel köszöntötte.

– Marta Schneider vagyok Steffisburgből – nyújtotta felé az iratait.

– Soha ne pukedlizzen a személyzet előtt! – jegyezte meg a nő, amint elvette a papírokat. Vetett rájuk egy pillantást, majd intett Martának, hogy lépjen beljebb. – Isten hozta a Berni Háztartásvezetői Iskolában!

Becsukta az ajtót mögötte.

– Frau Yoder vagyok. Utolsónak érkezett, Fräulein Schneider, és igen kimerültnek tűnik. Csak nem gyalog jött idáig?

– De igen, az állomástól – járatta körbe Marta a tekintetét a hatalmas előszobán, amelynek közepén elegáns lépcsősor futott felfelé, falait aranyozott szegélyű portrék díszítették, padlóján aprólékos mintákkal teli szőnyegek hevertek, valamint innen-onnan finom porcelánból készült szobrocskák néztek vissza rá. Ez lett volna a háztartásvezetést tanító iskola?

– A legtöbben villamossal érkeznek.

– Szerettem volna látni a várost – válaszolt Marta, miközben szemügyre vette a mennyezet angyalokkal díszített freskóit. – Nem tudtam, mikor lesz szabadnapom, hogy körülnézhessek Bernben.

– A vasárnapja mindig szabad lesz. Most jöjjön! Körbevezetem az épületben. A földszinten találja a szalont, a társalgót, a gróf irodahelyiségeit és a grófné üvegházát. A konyha a másik szárnyban van, az étkező mellett. Az első emeleten található a bálterem és jó néhány nagyobb méretű hálószoba. A második emeleten vannak a vendégszobák. Maga pedig a harmadik emeleti kollégiumban lesz elszállásolva a többi lánnyal együtt. A tantermük is ott található.

Frau Yoder végig egyenes háttal, magasra tartott fejjel, szoknyája előtt összekulcsolt kézzel lépkedett előtte. Amikor egy-egy szobához értek, kezével jelezte, hogy engedélyez Martának egy gyors pillantást. A szobabelsők gazdag díszítésétől a lánynak még a lélegzete is elállt.

– A grófné ebben a szalonban fogadja a vendégeit. A falakat tavaly királysárgára festette át, miután bécsi útjáról visszaérkezett. Nagy hatással volt rá a schönbrunni kastély. Ott látható a grófné portréja – tárta karját egy pillanatra a kép irányába, majd ismét összefonta kezeit maga előtt. – Bájos, nem igaz?

Fiatal, sötét szemű nő arcképe nézett vissza rá. Fedetlen vállain éjfekete hajtenger hullámzott, karcsú nyakát gyémánt- és smaragdberakású lánc fogta körül, ruhája pedig leginkább a történelemkönyvekben látott portrékra emlékeztette Martát.

– Olyan, mint Marie Antoinette.

– Reméljük, nem úgy végzi majd, mint ő!

Marta furcsának találta ezt a megjegyzést, a száraz, kissé gúnyos hang pedig egyenesen meglepte. Frau Yoder továbbindult. Marta szorosan a nyomában lépdelt, és egyre égetőbb kíváncsiság lett úrrá rajta.

– A gróf és a grófné tartják az órákat?

– Néhány alkalommal szoktak szólni a diákokhoz, de a tanítás nagy részét jómagam végzem.

– A nevük Saintonge. Franciák?

– Ilyet nem illik kérdezni, Fräulein.

Marta arcát elöntötte a pír.

– Ó! – bökte ki. És vajon miért nem? – szerette volna megkérdezni, de Frau Yoder már jócskán előtte járt, valahol egy másik teremben. Marta kezdte úgy érezni magát, mint egy kiskacsa, aki esetlenül totyog az anyja után.

– Hány tanulójuk van rajtam kívül, Frau Yoder?

– Hét.

– Csak hét?

Frau Yoder hirtelen megállt, majd hátrafordult. Lenézően pillantott Martára.

– Mi kizárólag a legjobbakat vesszük fel – jelentette ki, miközben tetőtől talpig végigmérte Martát. – A kabátját szabóval készíttette, nem igaz?

Marta maga varrta, de ezt nem szerette volna elárulni a nőnek.

– Édesanyám varrónő, édesapám pedig szabó.

Frau Yoder közelebb hajolt, és megnézte a hímzést.

– Csodálatos munka – állapította meg, és arcán felvillant egy mosoly. – Meglep, hogy a szülei ide küldték. Jöjjön! – fordult el ismét tőle. – Szeretném megmutatni a ház többi részét is. Ha netán éhes, a konyhában van káposztaleves és kenyér. A gróf és a grófné ma este nincsenek itthon. Holnap reggel tíz órakor találkozik majd velük a fenti tanteremben. Viszont elvárom, hogy már nyolckor megjelenjen az eligazításon.

Marta kíváncsisága még inkább fokozódott, amikor először megpillantotta a grófnét a tanterem előtt. Nagyon fiatalnak tűnt ahhoz, hogy bárminek is az igazgatója legyen, ruhája pedig igen távol állt a szerény és visszafogott ízléstől. Hamiskás, sötét szempár villant ki szépen ívelt szemöldökei alól. Válla rázkódott a visszafojtott nevetéstől, ajkai mögött apró, tökéletesen fehér fogak sorakoztak. Kezét a szája elé tartva suttogott valamit, mire megjelent egy férfi. Őszes haja, halvány szemei és sovány, csontos arca láttán Marta azt gondolta, elég idős lenne ahhoz, hogy a grófné apja lehessen. Amikor közelebb hajolt a nőhöz, úgy tűnt, mintha meg akarná csókolni Saintonge grófnét ott, a folyosó közepén! A férfi viszont csak súgott valamit a fülébe, majd eltűnt. A grófné idegesnek tetszett, de végül magasra emelt fejjel, könnyedén libbent be a tanterembe.

– Jó reggelt minden kedves diákunknak!

A lányok, mintha puskából lőtték volna ki őket, felpattantak a helyükről, és pukedliztek, ahogyan meghagyták nekik.

– Grófné – hajolt meg méltóságteljesen Frau Yoder. Minden lány ismét pukedlizett, amikor a bemutatásnál elhangzott a neve.

A grófné elegánsan csípőre tette a kezét, majd kisebb szónoklatba kezdett arról, milyen jó hírű intézmény is a Berni Háztartásvezetői Iskola, és férjével együtt milyen kitűnő visszajelzéseket kaptak diákjaik későbbi, igen elégedett munkáltatóitól.

– Csak a legjobbakat válogatjuk be a képzésünkbe – közölte, amin Marta igencsak elgondolkodott, mivel az előző estét volt szerencséje a többiekkel tölteni. Többségük jóval kevesebb oktatásban részesült idáig, mint ő maga. Mi lennénk a legjobbak?

– Azok, akik végig tudják csinálni az első három hónapot, megkapják az egyenruhájukat – amint a grófné felemelte a kezét, Frau Yoder lassan körbefordult, hogy mindenki jól szemügyre vehesse a bokáig érő fekete gyapjúszoknyát, a fehér, magas gallérú blúzt, aminek hosszú ujja kézelőben végződött, a hófehér kötényt, jobb zsebén hímzett B. H. I. monogrammal, és a csipkés fehér főkötőt. – Csak azok a diákok részesülhetnek a megtiszteltetésben, hogy egyenruhánkat hordják, akik befejezik a teljes képzést.

Ahogy a grófné tovább ecsetelte a rájuk váró kihívásokat, Marta alaposan megfigyelte áttetsző vászonruhája minden parányi részletét: az aprólékos behajtásokat, a csipkebetéteket, a fehérrel hímzett virág- és levélmintákat, valamint a paszományok tömkelegét. Tudta, hány munkaórát és mennyi pénzt emészt fel egy ilyen ruha elkészítése.

– Fräulein Schneider, felállni!

Marta felpattant, és azon tűnődött, miért éppen őt választotta ki a grófné a tanulók közül.

– Elvárom, hogy odafigyeljen, amikor beszélek magukhoz!

– Igenis, hölgyem.

– Igenis, grófné. Valamint ne feledjen el pukedlizni, amikor feláll, és mielőtt válaszol!

Marta érezte, amint egész arca lángra lobban. Százötven frankba kerül megtanulni, hogyan viselkedik egy igazi rabszolga! Százötven frankot kell visszafizetnie az apjának, attól függetlenül, hogy elvégzi-e az iskolát. Összeszorított fogakkal gyorsan meghajtotta a térdét.

– Igenis, grófné – pukedlizett ismét.

Saintonge grófné sötét szemei rideg szigorral vizsgálták az arcát.

– Felfogott egyáltalán valamit abból, amit az imént elmondtam, vagy ismételjem el magának az egészet újból?

Marta megint meghajtotta magát.

– Igenis, grófné, felfogtam – válaszolt Marta, majd elkezdte szóról szóra visszamondani a hallottakat, amíg a grófné fel nem emelte finom kezét, hogy megállítsa a szavak áradatát. Fejének apró biccentésével jelezte, hogy leülhet. Marta azonban állva maradt. A grófné erre látványosabban felé bólintott. Marta értetlenül bámult vissza rá. A grófné arcát elfutotta a harag pírja.

– Miért áll még mindig, Fräulein Schneider?

Marta erre még egyszer, picit mélyebben meghajtotta magát.

– A parancsára vártam, Saintonge grófné – válaszolt, miközben hallotta a többiek ideges fészkelődését maga körül. Egy újabb pukedlit követően Marta végre elfoglalta a helyét.

Amikor vége volt az órának, Saintonge grófné utasította, hogy maradjon.

– Marta Schneider Steffisburgből, ha nem tévedek. Az apja mivel foglalkozik?

– Édesapám szabó, édesanyám pedig varrónő.

– Ó – mosolyodott el –, hát ezért bámult annyira… – Marta blúzát és fekete szoknyáját vizsgálva nekiszegezte a kérdést: – Maga varrta azt, amit visel?

Mivel nem tudta hová tenni a nő hirtelen támadt nyájasságát, kissé meghajolt, mielőtt válaszolt volna:

– Igen, grófné.

A grófné ajka furcsa, elégedett kis mosolyra húzódott.

– Csodás. Akkor maga fogja elkészíteni az egyenruhákat!

Marta egész teste lezsibbadt.

– Kapok majd rá szabadidőt?

– A legtöbb estéje szabad lesz.

Az estéi igen, de ő nem.

– Amint megvannak az anyagok, beszélhetünk a béremről – közölte Marta.

A grófné szeme elkerekedett a csodálkozástól.

– Mennyit kérne?

Marta rövid fejszámolás után mondott egy igen tekintélyes összeget.

– Ez felháborító! – hüledezett a grófné, és megnevezett egy jóval kisebb összeget.

Marta feljebb vitte az árat.

– És ha az anyagokat is nekem kell beszereznem, akkor előre kérném annak teljes összegét, valamint a varrási költség megtérítését, még mielőtt átadom az elkészült egyenruhákat.

– Látom, megtörtént már, hogy átverték, ugye?

– Engem ugyan nem, de a szüleimet sokszor.

– És ez okot ad arra, hogy ne bízzon bennem?

– Ez nem bizalom, hanem üzlet kérdése, grófné.

A grófné tekintetében mosoly bujkált. Néhány kör után végre megegyeztek egy olyan összegben, ami csak kicsivel volt kevesebb, mint amennyit Marta eredetileg igazságosnak gondolt. Miután minden részletet megtárgyaltak, a grófné felkacagott.

– Fräulein Schneider, az biztos, hogy maga egyetlen lányhoz sem hasonlít, aki eddig megfordult ebben az intézményben! – csillogó szemmel rázta meg a fejét. – Nem hinném, hogy valaha is tisztességes cseléd válna magából.

Marta írt Rosie-nak, aki egyből válaszolt:

Mit értesz az alatt, hogy kétled, Saintonge grófné valóban az, akinek mondja magát?

Leveleik oda-vissza röpültek egy vonat gyorsaságával.

A grófné beszéde egyik nap németesen, a másikon franciásan hangzik. Tegnap pedig állítom, hogy G. és G. angolul beszéltek egymással a szalonban, bár nagyon gyorsan elhallgattak, amikor meglátták, hogy az ajtóban állok. Talán színészek? Frau Yoder szerint nem illik kérdezősködni. Komolyan mondom, még svájciak is lehetnek! Igyekszem megfogadni mama jó tanácsát, és próbálok annyit tanulni, amennyit csak lehetséges…

Talán csak nagyon jó a nyelvérzékük, és tökéletesen elsajátították a különböző akcentusokat…

Azt mondtam már, hogy G. és G. minden pénteken partit rendez, hétvégente pedig általában alszik náluk valaki? G. és G. állítása szerint mindezt azért teszik, hogy legyen gyakorlóterepünk. Kutya legyek, ha ez valóban így van! Egyetlen szóval sem említettem gyanúmat az otthoniaknak írt leveleimben, de veled muszáj volt megosztanom! Ennek a hatalmas háznak a rendben tartása nyolc teljes munkaidőben dolgozó cselédet igényelne. G. és G. megtanítottak minket arra, hogyan tartsuk tisztán az ablakokat, a padlót és a csillárokat. Frau Yoder megmutatta, hogy kell a parkettát és a fakorlátot viasszal fényesre sikálni. Leporoljuk a porcelánokat, kiporoljuk a drapériát és a szőnyegeket, ágyneműt cserélünk. Az egész ház szállodaként működik péntek éjszakától vasárnap délutánig. Le a kalappal ez előtt a hihetetlen pimaszság előtt, amit ezek művelnek! G. és G. kitalálták, hogyan érjék el, hogy a nekik szolgáló cselédek még fizessenek is azért a kegyért, hogy a hatalmas palotájukban dolgozhatnak!

Remélem, ezek a naplódba is bekerültek!

Ugyan, azt jobb dolgokra tartogatom!

Eddig egyetlen lapot írt tele a naplójában, azt is Beckerék legnépszerűbb süteményreceptjeivel.

Marta vasárnaponként sosem dolgozott. Lesétált a dombról, átment a hídon, és részt vett az istentiszteleten, amit az óvárosi Berner Münsterben, Svájc leghíresebb gótikus katedrálisában tartottak. Szeretett az előcsarnokban álldogálni, a festett vagy faragott műalkotásokban gyönyörködni. Egyik oldalt tűzvörös hasú, méregzöld ördögök zuhantak a pokol mélyére, míg máshol hófehér, aranyos szárnyú angyalok röppentek a menny felé. Istentisztelet után Marta sétált egyet a Marktgassén. Az árkádok árnyékában csak úgy nyüzsögtek a vásárlók. Csokoládét vett, és süteményt, majd letelepedett a Sámson-szökőkút mellé. Mamára és Elisére gondolt. Ezután elballagott a Bundeshaushoz és a Rathaushoz8 is. Gyakran vett sárgarépát a városi kabalának számító medvéknek, amelyeket általában több tucat Bernbe látogató turista etetett egyszerre. Szeretett forró csokoládéval a kezében az óratornyos nyugati kapu közelében álldogálni és várni, hogy a harangszóra elkezdődjön odafenn a játék. A második hónap végére Marta az óváros minden egyes kis macskaköves utcáját és szökőkútját úgy ismerte, mint a saját tenyerét.

Mama és Elise hetente írtak neki. Otthon semmi sem változott. Mama éppen Frau Keller újabb megrendelését teljesítette, Elise a beszegésnél segédkezett. Papa keményen dolgozott az üzletben. Mindenki jól volt.

Hiányzol, Marta, és már számoljuk a napokat a hazatérésedig…

Minden egyes vasárnap, mielőtt felsétált volna a dombon az iskolába, Marta leült az oroszlán állkapcsát szétfeszítő, Sámsont ábrázoló szökőkút mellé, és válaszolt mamának és Elisének. Elmesélte nekik, miket tanult a házvezetésről, de az állítólagos gróf és grófné személyével kapcsolatos gyanújáról hallgatott. Helyette a városról adott pontos leírást.

Bern nagyon a szívemhez nőtt. Amikor a Marktgasse közepén állok, olyan érzésem támad, mintha Frau Fuchs egyik kaptárjának belsejébe csöppentem volna…

Rosie azt tanácsolta neki, hogy maradjon.

Megfordult már a fejedben, hogy Bernben élj? Vagy talán Zürichben? Bárhová is sodorjon az élet, ígérd meg, hogy beszámolsz a kalandjaidról!

A hatodik hónap vége felé papától kapott levelet.

Amint kézhez kaptad a bizonyítványodat, itthon akarlak látni. Ne felejts el ajánlólevelet kérni a gróftól és a grófnétól!

A borítékban lapult egy kis pénz – éppen annyi, amennyiből kitelik a vonatjegy Steffisburgig –, valamint egy hirdetés is. A Thun-kastélyban szobalányt kerestek.

Jegyzetek

1Kedves (német).

2A mézeskalácshoz hasonló sütemény (német).

3Igen (német).

4Mézeskalács (német).

5Karácsonyi aprósütemény (német).

6Népi viselet (német).

7Kis bocs (német).

8A parlament és a városháza épülete Bernben.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Marta

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

Hildemara Rose

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

Marta

44.

A szerző utószava

Jegyzetek

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel.: (1) 466-9896
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Felelős szerkesztő: Győri Anna
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Borítóterv: Müller Péter
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – Apache License 2.0
Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License