TUTSEK ANNA

CILIKE MENYASSZONY LESZ

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

I. A vásárcsarnokban.

II. Hazafelé.

III. A nemezis.

IV. Kirándulás a kék hegyekre.

V. Egy szerencsétlen nap.

VI. A soványitó por.

VII. A fehér selyembluz.

VIII. A boszorkánytanya.

IX. Ezredesné ő méltósága.

X. A grófnő.

XI. Vasuti kaland.

XII. Az ajánlott levél.

XIII. Régi dolgok.

XIV. Ujabb baleset.

XV. Füstbe ment mulatság.

XVI. Az éjjeli zene.

XVII. Kölcsönkért ruhák.

XVIII. Változások.

XIX. Bujósdi.

XX. Háztüznézőben.

XXI. Kaland.

XXII. A múzsa.

XXIII. Kirándulás.

XXIV. Elveszett ajándék.

XXV. Aki nagyon szórakozott.

XXVI. Kalodában.

XXVII. A rózsabokréta.

XXVIII. Az eljegyzés.

I.
A vásárcsarnokban.

Cilike most már igazán nagy leány. Ezt senki többé kétségbe nem vonhatja. A ruhája hosszu; bokáig ér, anélkül, hogy titokban a hajtásokat le kellene eresztenie, a haját kontyba tüzi föl és szörnyen megkomolyodott, megokosodott.

Hogy, hogy nem, azért még most is történik vele néha egy s más kis baleset. Ritkábban, az igaz, de hát azért mégis csak megesik.

Most utoljára is mit hallottam! Egy fecsegő kis veréb ott az Erzsébet-téren csiripelte el nekem, de nagyon megkért, hogy ne mondjam tovább. Én nem is mondom senkinek, csak nektek, kis hugaim - ti meg bizonyára nem áruljátok el senki másnak.

*

Cilike néhány hét óta Ella testvérénél van Budapesten. A betegség, amely miatt Jani sógor olyan ijedten sürgönyzött, szerencsére nem volt komolyabb jelentőségü, ugy, hogy Ella néhány nap mulva föl is kelt, anyuska pedig hazautazott.

Cilike azonban még ott maradt, s az udvarias sógor s a jó Ella szivesen viszik őt néha-néha szinházba, moziba, hangversenyre, sétára és a muzeumokba, képtárakba. Nagyszerüen telik a Cilike ideje és levelei, amelyeket Kende Iluskához, az ő legjobb barátnőjéhez ir, rendesen igy kezdődnek:

- Mese, mese, mese… olyan szép, hogy nem is lehet valóság.

Ma azonban egy kis baj van a háznál.

A kis babának, az icike-picike, rózsasziromhoz hasonló aranyos angyalkának, aki egyenesen Tündérországból repült Ellához, a foga jött s Ella egész éjjel nem aludt; folyton hordozta a siró-rivó kis jószágot. Reggel pedig a szakácsné nagy lárma és még nagyobb kiabálás, sirás-rivás között kijelentette, hogy ő egy percig sem marad tovább: a nagynénje halálosan beteg, neki azonnal el kell utaznia. Azzal se szó, se beszéd tovább, összepakkolt és sürü könnyhullatások közt eltávozott.

Ella, aki félénk, tapasztalatlan fiatal asszony létére a hatalmas, káplár-hangu szakácsnéval szemben alig mert egy-két szerény megjegyzést megkockáztatni, most tanácstalanul nézett össze Cilikével.

- Szépen vagyunk! - sóhajtotta - most mit fogunk csinálni! A dada alszik, nem költhetem fel, egész éjjel nem aludt… takaritani kell, főzni kell, a babának fürdőt kell késziteni.

- Csak ne essünk kétségbe! - vigasztalta Cilike, - nem olyan nagy baj az egész. Én majd kitakaritom a szobákat és meg is főzöm az ebédet, csak egy kicsit segits nekem, addig majd aztán a dada is fölébred.

- Igen ám, csakhogy mit főzzünk? Nincs semmi sem itthon. Éppen ma akartam elmenni a vásárcsarnokba a szakácsnéval mindenfélét bevásárolni.

- Az se baj. Majd elmegyek én bevásárolni, - ajánlkozott készséggel Cilike. - Hiszen tudod, hogy otthon is hányszor vásároltam magam.

- Hát jól van, - kapott rajta Ella. - Itt van pénz a bevásárlásra, csak vigyázz aztán, kérlek, mert a fővárosban más ám, mint vidéken.

- Csak bizd rám, - jelentette ki Cilike öntudatosan és sietve ment be szobájába öltözködni.

Igen büszke és boldog volt, hogy most milyen fontos feladatot fog végezni. Nagy örömében felvette a himzett fehér bluzát s az uj csipkés napernyőjét is kezébe vette s aztán tetszelegve pillantott a tükörbe. Igazán csinos volt.

- De Cilike, - csodálkozott Ella, - hiszen igy a Margitszigetre mehetsz sétálni, de nem a vásárcsarnokba. Legalább azt az uj csipkés napernyőt ne vidd magaddal.

Cilike, a hiu kis Cilike, fülig pirult s valamit hebegett-habogott, de a napernyőt azért nem tette le. Hogyisne! Csak nem mulaszt el egy ilyen kedvező alkalmat, ahol büszkélkedhetik a szép napernyőjével. Azzal karjára kapta a kosarat és sietve szaladt le a lépcsőn. Alig volt Ellának annyi ideje, hogy utána kiáltson:

- Aztán a tele kosarat nehogy magad cipeld haza. Add oda egy kis fiunak, pár krajcárért majd hazahozza!

A vásárcsarnokban meg is tette a hatását a fehér, himzett bluz és a csipkés napernyő.

Az árusok mind „nagyságos asszonynak” szólitották Cilikét s ha alkudozni próbált, nevetve mondták: - Ej, ej, ilyen fiatal kis menyecske és hogy tud már alkudni!

Cilikének csak ugy dagadozott a keble a büszkeségtől és az önérzettől. Ime, milyen tekintélye van, fiatal asszonynak nézik már őt! Örömében aztán el is felejtett alkudozni, megadta mindenért, amit kértek s nemsokára megtelt a kosár karján mindenféle jóval, amiről tudta, hogy a sógor is, Ella is szeretik. Vett csibét, halat, zöldséget, krumplit, mindenfélét.

- Nagysága kérem, majd én viszem a kosarat, - hangzott körülötte három-négy kis ifju csirkefogó szájából s majd lehuzták a kosarat karjáról.

Cilike kiválasztotta, amelyiknek a legbizalomgerjesztőbb arca volt, annak átadta a kosarat s meginditotta maga előtt.

Amint azonban a kijárat elé értek, egyszerre rémülten kiáltott fel Cilike:

- Jézus Mária, hol a napernyőm!

Azt bizony a vásárlás hevében valahol elhagyta s hirtelen mintha derengeni is kezdett volna emlékezetében, hogy melyik fülkénél tette le a kezéből, amig pénzt váltott.

- Állj meg, - kiáltott a kisfiura, - várj meg itt a kapuban, amig visszajövök! Elvesztettem valahol a napernyőmet, megyek és megkeresem. Várj addig itt reám, mindjárt jövök!

Az ifju csirkefogó derülten mosolygott, egy gyöngéd pillantást vetett a duzzadó kosárra karján, Cilike pedig esze nélkül rohant vissza a csarnokba.

Szaladt egyik fülkétől a másikhoz, de mindenütt méltatlankodva utasitották vissza. Itt nem maradt csipkés napernyő, nem is látták, nem is tudnak róla, csak nem gondolja a nagysága, hogy ők eldugják! Volt aki még haragosan rá is támadt Cilikére - hogy meri őt gyanusitani! - Cilike ijedten kért bocsánatot és csüggedten hagyott fel minden további kereséssel. A napernyőnek vége, elveszett, arról le kell mondani. Ki tudja, ki fog vele büszkén sétálni vasárnap délután a Népligetben!

- Menjünk haza - szólt a kapuban nagyon vékony, csendes hangon a kis fiuhoz - azaz csak akarta neki mondani; mert az ifju csirkefogó nem volt sehol.

Cilike megdörzsölte a szemét, mert azt hitte, hogy nem lát jól s mégegyszer körülnézett. Aztán elkezdte keresni mindenfelé az ifjut éppen ugy, mint előbb a napernyőjét - de bizony az ifju éppen ugy nem került elő, mint a napernyő. - Eltünt örökre, végkép, a tele kosárral együtt…

Na hát ennyi csapás igen sok volt egy érző, fiatal leányszivnek. A könnyek kibuggyantak Cilike szeméből és csak ugy potyogtak a himzett fehér bluzra. Tanácstalanul nézett körül. Most mit tegyen? Nem mert senkihez sem fordulni, csak szégyelte magát borzasztóan, hogy vele ilyesmi megtörténhetett! Legjobban szeretett volna leülni az utca szögletén és sirni, sirni hangosan, vagy még inkább elsüllyedni - igen, elsüllyedni, mint hajdan, régen, amikor még kis leány volt és mindenféle viszontagság és baleset érte.

Dehát örökké csak nem maradhatott itt a vásárcsarnok kapujában állva, mint az élő baleset szobra. Az emberek már kezdtek megfordulni utána. Lesujtva, busan ballagott hazafelé azon az uton, amelyen alig egy órával ezelőtt olyan büszkén, délcegen és begyesen lépkedve jött errefelé. Hogyan fog most Ella előtt megállni… Se napernyő… se kosár… se ebéd… se pénz…

Hát erre a viszontlátásra boritsunk is fátyolt. Ella később nevetett rajta, de Cilike még most is csak homályosan emlékszik vissza az egészre, mint valami gonosz álomra…

A baba sirt, a dada még aludt s mialatt Cilike busan kezdte kinyögni szomoru vallomását - az előszobában csengettek s valaki vigan nevetve toppant be.

- No ugy-e, ez aztán a meglepetés! Remélem, váratlan vendég mindig a legkedvesebb!

Kőváry Laci volt, aki ma reggel érkezett Budapestre s első utja ide vezette.

Ella hirtelenében azt sem tudta, most mit tegyen. Csak az állott előtte világosan, hogy a férje délben hazajön s nem lesz ebéd.

Hirtelen Cilike karjai közé tette a siró-rivó kis babát, kalapot, kabátot kapott magára s leszaladt a lépcsőn, hogy valamit vásároljon.

Kőváry Laci csodálkozva nézett Cilikére, rögtön észrevette, hogy itt valami történt, de aztán - visszaemlékezve a mult idők sok apró viszontagságára - nem kérdezősködött tovább, hanem szerényen eltávozott, kijelentvén, hogy majd délután visszajön.

Cilike pedig a bömbölő kis babával karján odaállott az ablakhoz, a gyerek szórakoztatására egy vig indulót dobolt rajta s közben sóvárogva nézett le az utcára. De maga sem tudta, hogy mit néz, mit keres: a napernyőjét-e, az ifjú csirkefogót a tele kosárral - vagy talán - Kőváry Lacit?…

II.
Hazafelé.

Hat hét telt el azóta, hogy Cilike az édesanyjával utnak indult Budapestre, Ellához, ápolni a beteg fiatalasszonyt és vezetni a háztartását. Szerencsére a komoly gondok helyett inkább mulatságban volt része Cilikének, s most már anyja, megelégelve a kis lány hosszas távollétét, egyre-másra irta a sürgető leveleket.

- Üres a ház nálad nélkül, kislányom - irta anyuska -, elég volt már a mulatozásból, jöjj haza!

Cilike hát csomagolt és készülődött az utra.

- De hogyan fogsz egyedül utazni? - aggódott Ella. - Sem Jani, sem én nem kisérhetünk el és az ismerőseink közül sem utazik éppen most arrafelé senki!

- Ugyan kérlek, hiszen nem vagyok már én gyermek, - mondta Cilike fölényesen. - Aztán utaztam én már egyedül máskor is.

- Ugyan mikor?

- Hát mikor Somkutra mentem, Teréz nénihez. Nem emlékszel?

- Az egészen más volt. Az csak négyórai rövid utazás. De most tiz órát kell vonaton ülni és még át is kell szállani!

- Az sem olyan nagy dolog. Hát az amerikai lányok hogy utaznak hetekig egyedül, minden kisérő nélkül?

- Azok nem Cilikék, - jegyezte meg Ella mosolyogva.

Cilike fölhuzta az orrocskáját.

- Bennem is van annyi komolyság és önállóság, mint bennök, - mondta teljes önbizalommal. - Meglásd majd, milyen jól érkezem meg, minden baleset nélkül. Itt ti kikisértek a vonathoz, Jani majd elhelyez a nőiszakaszban s ott meg anyuskáék várni fognak. Annyit meg tudok, hogy a vonaton nem kell senkivel szóbaállani. Ülök szép csendesen a sarokban, olvasok, nézek ki az ablakon s ha megéhezem, kicsomagolom az elemózsiás kosarat és megebédelek.

Miután nem tehetett egyebet, Ella is belenyugodott abba, hogy Cilike egyedül utazik. Ellátták jó tanáccsal, meg egy nagy elemózsiás kosárral, megmagyarázták neki pontosan: hol, mikor kell átszállani s aztán kocsira ültek és kivitték a vonathoz.

Ott kedves meglepetés várta Cilikét.

Kijöttek mind a budapesti barátnői a vasuthoz, hogy még egyszer lássák és elbucsuzzanak tőle. Hoztak neki virágot, mindegyik egy-egy szép bokrétát, amelyeket Cilike meghatva vett át. És gondolatban már előre örült, hogyan fog ő otthon eldicsekedni a barátnőinek, hogy mennyi szép bokrétát kapott - az udvarlóitól.

Aztán elindult a vonat.

- Szervusz! Szervusz… Isten veled!... Irj mindjárt, ahogy megérkezel!… Küldj képeslevelezőlapot… - hangzott utána kórusban. Kendők lobogtak, integettek, amíg csak a vonat füstje látszott s Cilike elérzékenyedve fujta ki az orrát.

Aztán leült a sarokba, az ablak mellé s hiven betartotta a programmot.

Utitársaival nem állt szóba, amit annál könnyebben megtehetett, mert nem is volt más utitársa, csak egy fogfájós öreg asszony, aki hol bóbiskolt, hol nagyokat nyögve szivta a fogát.

Cilike elővette a könyvet, amelyet erre az alkalomra kapott a sógorától; Rostand Cyrano de Bergerac-ja francia eredetiben, s nagy élvezettel kezdte olvasni. Egy kissé sajnálta ugyan, hogy senki se látja, milyen művelt ő, mert ime, franciául is tud olvasni, de aztán csakhamar elfelejtett minden kislányos hiuságot, mert a szép versek teljesen lekötötték figyelmét.

Telt az idő s nemsokára közeledtek Felső-Szigetre, ahhoz az állomáshoz, ahol Cilikének át kellett szállani.

Gondosan szedte össze Cilike a bokrétáit és az elemózsiás kosarát, egyéb kézipodgyásza nem is volt, fölvette kalapját, kabátját, s mikor megállott a vonat, bátran ugrott le róla. De amint körülnézett a pályaudvaron, elfogódva állott meg. Nem tudta merre menjen. Három-négy vonat is állott a nyilt pályán a sineken, az emberek jöttek-mentek, egyik ide szállott föl, a másik oda, mindenki sietett s Cilikére nem figyelt senki.

Egy pillanatig tanácstalanul állt ott, de aztán eszébe jutott, hogy mindössze csak tiz perce van az átszállásra. Hirtelen odafordult egy vasuti szolgának látszó emberhez, aki kezében kis kézi lámpást tartva sietett el mellette.

- Kérem szépen, melyik vonat megy Kondoros felé?

- Az ott ni, - intett a vasuti szolga hüvelykujjával hátrafelé bökve s azzal már tul is volt a harmadik vágányon.

- Köszönöm szépen - rebegte Cilike, aztán megfordult s szaladt gyorsan abba az irányba, ahol a vonatot látta.

Felugrott a legelső kocsiba s aztán az egyik fülkében kényelmesen elhelyezkedett. Levetette kabátját, kalapját, maga elé tette az elemózsiás kosarat, azzal a jó szándékkal, hogy mindjárt meg is fog uzsonnázni s aztán a virágait kezdte rendezgetni, amelyekre egész uton a legnagyobb gondja volt.

Szembe vele ült egy fiatal leány, aki barátságos érdeklődéssel kisérte figyelemmel Cilikét. Látszott, hogy szivesen megszólitaná, csak egy kis biztatást vár. Cilike is megunta már a sok hallgatást s nyájasan rámosolygott utitársnőjére.

- Hova utazik ön? - kérdezte azonnal a fiatal leány s barátságosan hajolt közelebb Cilikéhez.

- Én Kondorosra utazom, haza a szüleimhez, - felelt nyájasan Cilike. - És ön?

A fiatal leány egyszerre ijedten ugrott fel.

- Szent Isten! Hiszen ez a vonat Budapestre megy! Eltévesztette a vonatot! A kondorosi vonat az ott ni, a második vágányon! Gyorsan, gyorsan, ugorjon le, mert azonnal indulunk.

Cilike nem volt sem élő, sem holt. Hirtelen összenyalábolta virágait, leugrott a kocsiból s aztán esze nélkül rohant ahhoz a vonathoz, amelyet a fiatal leány megjelölt neki. Ott megint felugrott a legelső kocsiba, reszketve, félig ájultan támolygott be az egyik fülkébe s körül se nézve roskadt le az ülésre.

- Kérem, kérem! - kiáltott egy jóképü, kövér öreg bácsi, akinek éppen az ölébe esett s udvariasan áttelepitette Cilikét a másik ülésre.

- Oh, bocsánat!… Bocsánatot kérek… - nyöszörgött Cilike. - Én… én… majdnem Budapestre mentem vissza… Jaj Istenem, hát ez vajjon jó vonat?

- Persze, hogy jó vonat, - nevetett az öreg ur, - nincs ennek semmi baja.

De aztán megesett a szive a kis leány borzasztó zavarán és nyájasan kérdezte:

- Tulajdonképpen hová akar utazni?

- Kondorosra, - nyögte inkább, mint mondta Cilike.

- Helyes. Akkor jó vonatra ült, - nyugtatta meg az öreg ur. - Máskor tessék mindig a kalauzt megkérdezni, ha nem ismeri ki magát. De éppen ideje volt, hogy leszállt, lám, már el is indult a budapesti vonat.

Cilike kinézett az ablakon.

Ott suhant el előtte lassan, csendesen a vonat, amelyről az imént ugrott le, s az egyik kocsi ajtajában ott állott az a fiatal leány, aki öt percig volt az utitársnője. Kezében tartotta a Cilike kalapját és kosarát és még most is kiáltozott és integetett utána.

De már késő volt.

- Jeszusom! A kalapom! - kiáltott Cilike a fejéhez kapva s kiejtette kezéből a bokrétákat, amelyeket mostanáig görcsösen szorongatott.

- Biz az már megy Budapestre! - nevetett jóizüen az öreg ur. - No de sebaj, csakhogy magácska is nem megy vele!

Cilike megsemmisülve roskadt le az ülésre.

Hogyan fog ő kalap nélkül megérkezni? Mit fognak mondani a barátnői, ha megtudják, hogyan járt?… És hát az elemózsiás kosár?…

Nem, ez több volt, mint amennyit egy mélyen érző kis leány szive elviselhetett… Elkezdett sirni s könnyei oly sürün omlottak, mint mikor a zsilipet fölhuzzák a gátnál.

Az öreg ur egészen megrőkönyödve nézte s aztán próbálta vigasztalni:

- Hiszen nem olyan nagy baj az, kérem. Majd sürgönyözünk a legközelebbi állomásnál s meglássa, hogy legkésőbb holnaputánig már meg is kapja a kalapját. De hát ne tessék annyira a lelkére venni no. Ejnye, ejnye, szegény kislány, no!…

Lassanként aztán lecsendesedett Cilike, megköszönte az öreg ur kedves részvétét s utoljára már maga is nevetett ezen a furcsa baleseten.

De hajh! Hamar elment a kedve a nevetéstől, amint megérkezvén Kondorosra, ott látta az állomásnál várakozni nemcsak anyuskát és apuskát, a két öccsét, - hanem három barátnőjét is - és két fiatalembert… Halmi Sándort és Kőváry Lacit! Mindegyiknek virág volt a kezében és ugy várták ünnepélyesen Cilikét - a nagy utazót!

És Cilike, amint leszállt a vonatról, kalap nélkül, kabát nélkül, kezében szorongatva bokrétájának romjait, legjobban szeretett volna - hát igen, legjobban szeretett volna elsüllyedni, ugy mint már hajdan is annyiszor szeretett volna, különféle balesetei és fölsülései alkalmával.

De a föld most se nyilt meg és Cilikének nem maradt egyéb hátra, mint az első üdvözlések után azonnal tüzetesen elmesélni kalandos utazásának történetét.

Mindenki nevetett, csak anyuska csóválta komolyan a fejét.

- Bizony, kis lány vagy te még Cilikém, - mondta - még pedig szeles kis lány! Többet nem engedlek egyedül utazni.

III.
A nemezis.

Husvétra Cilike elment látogatóba Teréz nénihez, Somkutra. Abban az évben a husvéti ünnepek éppen nagyon későre estek, ugy, hogy már egészen kitavaszodott. Különben is gyönyörü, meleg tavaszi idő volt. Már egészen zöld volt minden, erdő, mező, az a friss, üde zöld szin, amilyent csak egyszer egy évben, csak áprilisban lehet látni, midőn a tavaszi eső után egyszerre kizöldül minden s mikor a nap rásüt, mintha aranyoszöld fátyol csillogna a rét selymes füvén s a rügyező bokrokon.

Cilike, a saját kifejezése szerint „borzasztóan” szerette a tavaszt. Nagy volt tehát a boldogsága, mikor Teréz néni meghivta az ünnepekre falura, ahol igazán a maga szépségében és pompájában láthatta és élvezhette az ébredő természetet, nem ugy, mint városon, ahol legfeljebb abból látható a tavasz közeledése, hogy a kávéházak elé kiteszik a poros, egész télen át pincében sinylődő leanderfákat.

- Megnőttél, kislány! - mondta Teréz néni vidáman, egyet penderitve Cilikén, midőn a kocsiból egyenesen a nyakába ugrott. - Már egészen nagy lány lehetnél - ha az volnál!

- Az is vagyok már! - dicsekedett Cilike, - nézze csak, Teréz néni, mennyivel hosszabb a ruhám, mint mult évben volt. A harisnyámból már alig látszik ki egy ujjnyi!

- Az ám, - hagyta helyben nevetve Teréz néni, - no hát majd meglátjuk, hogy válik be a nagy leányság! Tudod-e, mi az ujság? A somkuti kastélyt és birtokot a grófék eladták s Miklós bátyádnak egy régi jó barátja vette meg, Gyárfás Dénes. Most az egész család ide költözött. Nagyon kedves, derék emberek, igen jó barátságban vagyunk együtt. Két aranyos, kedves leányka is van ott, Gizi és Erzsike, körülbelül olyan idősek, mint te, alig várják már, hogy megismerkedjenek veled!

Cilike nagyot ugrott örömében.

- De hiszen ez pompás! Mikor megyünk hozzájuk, édes Teréz néni?

- Akár ma délután!

De még addig sem kellett várni, mert Gizit és Erzsikét a kiváncsiság még délelőtt áthajtotta Teréz nénihez s Cilikét ott találták éppen az ebédlőben, amint az ut fáradalmait pihenve egy nagy darab vajaskenyeret villásreggelizett.

A három leány egy pillanat alatt összebarátkozott, megölelték és összecsókolták egymást s aztán különböző nagyságu vajfoltokkal az arcukon és ruhájukon, az asztal köré telepedtek.

- Hát ez igazán borzasztó kedves, hogy ti itt vagytok, - mondta Cilike, - milyen pompásan fogunk mi együtt mulatni!

- Én is azt hiszem - bizonyitgatta Gizi, aki éppen egyidős volt Cilikével. - Tudod, itt faluhelyen az embernek alig van társasága. Fiatalemberek meg egyáltalán nincsenek.

- No, azokban most véletlenül éppen nincs hiány, - szólt nevetve Erzsike, aki másfél évvel volt idősebb s már egészen nagy leánynak tartotta magát, - husvétra hazajött Jani bátyánk is, tudod, ő már elsőéves jogász, Budapesten tanul s vele jött egy jó barátja, Dévai Gyuri, nagyon kedves, vidám fiu. Meg aztán a jegyző urék Bandija is itthon van most, igaz, hogy még csak gimnazista, de már hetedikbe jár. Hát még a tiszteletes ur fia, Lehotay Illés, a kis doktor, ahogy nevezik, az már negyedéves medikus!

- De nem is néz ám reánk, - ismerte be őszintén Gizi.

- No, ami azt illeti, velem bizony nagyon szivesen elbeszélget - mondta egy kissé rátartóan Erzsike - és hétfőre megigérte, hogy eljön és táncol velünk!

Cilikének csak úgy zúgott a feje a sok ismeretlen névtől s szerfölött restelte volna bevallani, hogy bizony neki odahaza nincs fiatalember társasága, sőt anyuska meg sem engedné, hogy fiuk járjanak a házhoz.

- Hétfőn egész nap nálunk leszel, Cilikém, - csevegtek tovább a lányok, - már megbeszéltük Teréz nénivel s ő szivesen beleegyezett. Reggel korán piros tojásokat festünk, délelőtt majd eljönnek a fiuk öntözni, délután meg nagy társaság lesz nálunk s uzsonna után kivisszük a butorokat a nagy ebédlőből és táncolni fogunk! Meglásd, milyen pompásan mulatunk!

Cilikének csakugy ragyogott az arca. Ilyen vidám, jó husvéti ünnepeket se töltött talán még soha, mint amilyenre most van kilátása. Hogy el fog majd dicsekedni vele otthon és az iskolában.

*

Hanem a dicsekvés bizony elmaradt.

Sőt ellenkezőleg, sok ideig Cilike mindig mélységesen hallgatott, mikor a somkuti husvétra került szó s hosszu idő telt bele, amig ő is olyan vigan tudott nevetni rajta, mint a többiek, akik szemtanui voltak az ő siralmas esetének.

A délelőtt nagyszerüen telt el Gyárfáséknál. Volt sikoltozás, nevetgélés, szaladgálás, mikor a fiuk eljöttek öntözni s Cilike volt a legügyesebb, mert olyan fürgén tudott szaladni, hogy mindig sikerült elkerülni, ha valamelyik meg akarta locsolni.

- Majd eléri magát is a nemezis, Cilike, - nevetett Jani, aki nem éppen a legudvariasabb módon egy pohár vizzel akarta a leányokat leönteni, de Cilike olyan ügyesen ugrott félre, hogy a pohár egész tartalma a földre loccsant s Janinak a ruhája és cipője lett tőle vizes.

Hát ez a nemezis bizony hamarább elérkezett, mintsem Cilike óhajtotta.

Délután a leányok az ebédlőben sürögtek-forogtak, megteritették az asztalt az uzsonnához, földiszitették virággal s aztán, mivel már egyéb dolguk nem volt, lementek a kertbe sétálni, mig a vendégek jönnek.

A kastélyhoz gyönyörü nagy kert tartozott, ősrégi, terebélyes, árnyas fákkal. A kert közepén egy kis tó is volt, amelyen csónakázni is szoktak. Egy kis csónak is volt a parton levő cölöphöz kötve. A leányok beültek. Legkedvesebb mulatságuk volt a csónakázás. Erzsike eloldotta a csónakot s aztán evezni kezdtek.

Már kétszer kerülték meg a kis tavat.

Cilike, aki eleinte szepegett, kezdett nekibátorodni. Utoljára olyan bátor lett, hogy még ki is hajolt a csónakból, hogy egy szitakötőt megfogjon, mely a viz fölött surrant el.

A szitakötőt ugyan nem fogta el, de elvesztette az egyensulyt és kibukott a csónakból. Szerencsére éppen a part közelében voltak. Cilike kézzel-lábbal kezdett evickélni, a leányok sikoltoztak, kiabáltak, a kastély felől futva közeledett Bandi és Gyuri és Lehotay Illés ur, aki hamar ledobta a kabátját, hogy beugorjon a vizbe Cilike után.

De erre nem is volt szükség, mert a part mentén a viz alig ért deréknél följebb, s Cilike prüszkölve és hadonázva, félig nevetve, félig sirva már ki is gázolt a partra.