A mű eredeti címe

The 6:20 Man

Copyright © 2022 by Columbus Rose, Ltd.

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

Szerkesztette

KENYÓ ILDIKÓ

ISBN 978 963 452 813 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Nagyszerű barátomnak, Anthony Forbes Watsonnak, aki egyben a fantasztikus kiadóm is az Egyesült Királyságban. Sokat tanultam tőled az együtt töltött idő során, és nemcsak a könyvekről, a könyvkiadásról, de a kiváló francia borokról és fontos erkölcsfilozófiákról is. Bárhová is sodor a jövőben az élet, szurkolok neked. A barátságunk pedig, ahogy minden igaz barátság, kitart majd.

1. fejezet

Travis Devine röviden beszívta a levegőt, és nem törődött a meleggel meg a páratartalommal, amelynek a mértéke a napkoronggal együtt szökött mind magasabbra. Úgy sietett beszállni a 6:20-as vonatba, mintha ez lenne az utolsó járat, amivel elmenekülhet a világvége elől. Gyöngyszürke konfekcióöltönyt viselt, gyűrött fehér inget, amire ráfért volna már egy mosás, és egy sötét nyakkendőt, amely illett az öltönyhöz. Sokkal szívesebben lett volna farmerban és pólóban vagy gyakorló egyenruhában és katonai surranóban. De ez lehetetlen volt, főleg ezen a járaton.

Nemrég zuhanyozott, de már izzadt, a keszekusza haját igyekezett olyan rendezettre fésülni, amennyire csak lehetett. Frissen borotvált arcán enyhén érződött az olcsó arcszesz illata. Szépen kifényesített és szintén olcsó, bojtos mokaszint viselt. A műbőr táskájában ott lapult a céges, különleges titkosítással felvértezett laptopja, amit nem használhatott magáncélra, valamint néhány mentolos cukorka és egy doboz savcsökkentő tabletta. Már nem szedte azokat az élénkítőszereket, amiket akkoriban használt, amikor a hazájáért harcolt. A hadsereg úgy osztogatta nekik, mint a gumicukrot, hogy a katonák még tovább, még keményebben harcoljanak, és tegyék mindezt minél kevesebb alvással és étkezéssel.

Most pedig drágán megfizetnek érte.

A fegyvere már nem egy M4-es gépkarabély és egy M9-es pisztoly volt, mint hajdanán, hanem két huszonhét colos Apple Mac monitor hatalmas, titkosított felhőkhöz kapcsolva, amelyek tele voltak azokkal az adatokkal, amelyekre Devine-nak szüksége lehetett. Marhaság volt az egész, de furcsa módon pillanatnyilag mindennél fontosabb volt számára.

A legmagasabb pénzügyi körökben igazán egyszerű dolgokat tanítanak meg az embereknek: nyersz vagy veszítesz. Eszel vagy éhezel. Ez a két lehetőség van. Nincsenek tálibok meg afgán katonák, akik szövetségesnek tettetik magukat, hogy aztán a következő pillanatban tarkón lőjék az embert. Devine-nak a legfőbb gondja itt a negyedéves bevételtervezés volt, a likviditás, a szabad- és a zárt piacok, a monopóliumok és az oligarchák, a vállalati jogászok, akik azt akarták, hogy tartsa be a szabályokat, és a főnökök, akik ahhoz ragaszkodtak, hogy ne tartsa be őket. De a legnagyobb gondot az irodában mellette ülők jelentették. Halálos ellenségek voltak. Vagy ő, vagy ők: kevert harcművészet Wall Street módra.

Devine északról ingázott a nagyvárosba a Metro-North társaság Harlem Line nevű vasútvonalán. Harminckét éves korában teljesen megváltozott az élete. És nem tudta, mit gondoljon erről. Ez nem igaz, pontosan tudta. Utálta. De ez egyben azt is jelentette, hogy minden a tervei szerint alakul.

Ugyanoda ült le, ahová mindig: a menetirány szerinti jobb oldalon a harmadik sorban, az ablak mellé. Visszafelé váltott, és a bal oldalra ült. A vonat lassan döcögött, mintha nem szívesen menne sehová. Nem úgy, mint az utasok. Európában és Ázsiában szélvészként száguldanak az ilyen vonatok, itt meg csigalassúsággal. De még mindig gyorsabb, mintha autóval menne az ember, mert biztos, hogy azzal dugóba kerülne a nap bármelyik szakában, akár kifelé tartana a városból, akár befelé haladna.

Előtte már jó néhány generáció ingázott ugyanezen az útvonalon, Manhattan gyáraiba igyekezve, hogy megkeressék a kenyérrevalót. És sokan haláloztak el az út során egészségügyi okokból: végzetes szívroham, sztrók, érelzáródás, lassan felemésztette őket a rák, idegrendszeri zavarok, a májuk tönkrement a túl sok alkoholtól, és rettentő fájdalmakat éltek át. Meg persze ott voltak azok, akik nem bírták tovább elviselni a terhelést, és öngyilkosok lettek.

Devine Mount Kiscóban élt egy lepukkant házban három huszonéves lakótárssal, akik különbözőképpen próbálták biztosítani a jövőjüket. Persze mindhárman aludtak még, amikor Devine útra kelt, hogy a saját jövőjét alakítsa. A Manhattan felé közeledő vonatra egyre többen szálltak fel. Nyár volt, a nap már magasan járt, a hőmérséklet gyorsan emelkedett. Devine élhetett volna a városban, és sokkal többet fizetett volna az egyszerűbb közlekedésért. De szerette a fákat, a nagy, nyílt terepet, és nem akarta, hogy mindig felhőkarcolók meg beton vegye körül. Épp azt próbálta kitalálni, hogy hol lakjon, amikor az egyik barátja ingatlanügynök ismerőse felhívta: talált neki egy szobát egy házban. Ez elég olcsó volt ahhoz, hogy valamennyit minden hónapban félre tudjon tenni. Sok ember ingázott a városba, pedig tényleg sok időt vett igénybe. De ez a filozófia beleégett Devine agyába.

„Travis, addig dolgozol, amíg össze nem esel – mondogatta folyton az apja. – Senki sem ad neked semmit ajándékba, neked kell megszerezned, és ezt csak úgy érheted el, ha keményebben dolgozol, mint a többiek. Nézd meg a bátyád meg a nővéred! Azt hiszed, nekik könnyű volt?”

Hát igen, a testvérei. Danny és Claire. A bátyja idegsebész volt a Mayo Klinikán, a nővére pedig egy – a legértékesebb cégek százas listáján szereplő – vállalat pénzügyi igazgatója. Nyolc, illetve kilenc évvel voltak idősebbek Travisnél, és mára igazi szupersztároknak számítottak. Olyan magasságokba emelkedtek, ahová Devine sosem fog eljutni. És ezt olyan sokszor mondogatták neki, hogy már nem tudta nem elhinni.

Az, hogy a világra jött, nyilvánvalóan egy tévedés eredménye. Talán az apja elfelejtette az óvszert, vagy az anyja nem tudta, hogy éppen peteérése van, és nem sikerült távol tartani magától a kéjvágyó férfit. Mindenesetre Devine megszületett, és ez mindenkit kikészített a családban. Az anyja egyből visszament dolgozni az apja jól menő fogászatába, Connecticutba, ahol ő volt az asszisztens. Travis nyilván csak később bizonyosodott meg arról igazán, amit már csecsemőkorában is érzett: a szülei iránta tanúsított közömbösségéről. És ez a közömbösség dühvé érett Devine utolsó középiskolai évében.

Amikor is felvették a West Point Katonai Akadémiára.

Az apja tombolt.

„Katonásdit játszol, ahelyett hogy munkát keresnél a világban? Oké, kölyök, mostantól egy fillért sem kapsz itthonról, mert nem ezt érdemeltük anyáddal!”

A fiú azonban megtalálta a helyét a hadseregben. Miután végzett a West Pointon, teljesítette a kimerítő rangerkiképzést, sikerrel véve a kúszásnak, gyaloglásnak és futásnak hívott fejlődési szakaszokat. Az alvásmegvonás volt a legkeményebb próbatétel. Előfordult, hogy a társaival vigyázzállásban szó szerint elájultak. Később sikerült bekerülnie az elit 75. ranger ezredbe. Ez még keményebb volt, mint a kiképzés, de imádta a kommandósokat, a veszélyes és embert próbáló akciókat, amelyek során villámgyorsan kellett lecsapniuk.

Ezek mind komoly teljesítmények voltak, és ő örömmel írt róluk a szüleinek, remélve, hogy megdicsérik. De az anyja egyszer sem válaszolt a leveleire. Az apja egyetlen e-mailt küldött, amelyben arról érdeklődött, hogy melyik nemzeti parkba helyezték most, hogy „vadőr” lett. És a levél végén az aláírás: „Maci Laci büszke atyja.” Devine persze gondolhatta volna azt, hogy az apja csak humorizál, de pontosan tudta, hogy a férfinak nincs humora.

Kétszer kapta meg a Bíborszívet, egyszer az Ezüstcsillagot, és más értékes kitüntetéseket is kiérdemelt. A hadseregben igazi harcosnak tartották, bár ő csak túlélőként tekintett magára.

Szinte még kölyök volt, amikor magára öltötte az egyenruhát, és igazi harci gép lett, mire levedlette. A hadsereg precíz mérése szerint százkilencven és fél centiméter magas volt, nyurga nyolcvankilósként kezdett a West Pointon, átlagos fizikummal. Aztán a hadsereg és a saját elszántsága révén százkét kilós izomkolosszussá vált. A szorítása akár egy krokodil harapása, a kitartása egyedülálló. Ő volt a tápláléklánc csúcsán, mert elképesztően tudott ölni, és elérni, hogy őt ne öljék meg.

Amikor eljött az ideje, századosi rangot kapott, és büszkén viselte a két ezüstsávot, de később muszáj volt benyújtani a leszerelési kérelmét. Ami teljesen összetörte, de nem csak akkor – még most is nyögte a történteket. Katonának teremtették, de eljött az a pont, amikor már nem folytathatta. Kénytelen volt meghozni ezt a döntést.

Ezután egy hónapig ücsörgött egy lakásban, és próbálta kitalálni, mihez kezdjen, miközben a régi bajtársak hívogatták, írtak, üzentek neki, mert nem értették, hogy miért szerelt le. Senkinek sem válaszolt. Nem tudott volna mit mondani nekik. Olyan vezető volt, akinek nem okozott problémát parancsokat osztani, és aki mindig kézben tartotta a gyeplőt, de most egyszerűen fogalma sem volt róla, hogy magyarázhatná meg a döntését.

Nagy segítségére volt a veterán katonákra vonatkozó törvény, amely alapján fizették egy hároméves egyetemi képzés teljes tandíját, költségeit. Igazságos jóvátételnek tűnt, amiért majdnem meghalt a hazájáért. És így szerzett mesterdiplomát üzleti tanulmányokból.

Ő volt a legidősebb a Cowl & Comely nevű, jól menő befektetési cégnél, ahol a saját részlegén kezdő elemző pozíciót töltött be. Amikor jelentkezett az állásra, tudta, hogy furcsán néznek rá a kora és a háttere miatt. Persze megköszönték neki a katonai szolgálatát, azt, hogy harcolt a hazáért, mert ezt gépiesen mindig megtették. De nagyon valószínű, hogy azért alkalmazták, mert be kellett tölteniük a veteránkvótát – ez lett volna Devine. Az sem érdekelte, miért húzták a döntést olyan sokáig, hogy a lehető legszerencsétlenebbül érezze magát.

Igen, gondolta, miközben kifelé bámult az ablakon. A lehető legszerencsétlenebbül.

Az ingázást illetően későbbi vonatokkal is próbálkozott, de azokon túl sok volt a magafajta öltönyös alak. Utaztak a munkahelyük felé, mentek a háborúba. Ő akart először beérni, mert a seregben megtanulta, hogy sokszor az nyer, aki előbb ér oda.

Ezért szállt fel minden reggel a 6:20-as vonatra, és utazott a városba. Büntetésként élte meg. És bármennyire gyűlölte is a munkáját meg a vele járó életet, ezt a büntetést közel sem érezte olyan súlyosnak, mint a saját bűnét.

2. fejezet

A 6:20-as vonat idilli vidéki környéken kanyargott a semmihez sem fogható hatalmas és komplex metropolisz közelében. Útközben sokan szálltak fel a gazdag kisvárosokban, amelyek csakis azért létezhettek, hogy a délre fekvő éhes szörny jóllakhasson. És végül egy olyan részen húzott át a szerelvény, ahol az ország legdrágábbak közé sorolható ingatlanjai feküdtek. Nem lehet szimplán házaknak nevezni őket, egy bevásárlóközpont méretű komplexum ennél sokkal grandiózusabb nevet érdemel. Még a kúria vagy a birtok szó sem illik rájuk, gondolta Devine. Palota, igen, talán a palota a legmegfelelőbb kifejezés.

Ahogy minden reggel, most is felnézett a laptopjából, amikor erre a részre értek. Akármikor pillantott itt ki, mindig észrevett egy-egy újonnan épült csodaházat vagy egy meglévőt, amihez hozzáépítettek ezt-azt. A mixerkocsik sűrűn hordták a betont, hogy a medencék még nagyobbak, még kifinomultabbak, a házak magasabbak vagy szélesebbek legyenek, esetleg egy vendégház épült, vagy éppen egy golfpálya. Devine arra gondolt, hogy azért van valami jó ebben a mohóságban, ebben a magamutogatásban, mert így legalább a munkásoknak mindig adódott munkalehetőség.

A vonat az egyik kanyarban a korábbinál is lassabb tempóra váltott, és lustán kígyózott fel egy kis dombon. Aztán tovább lassított, szinte megállt. Volt itt némi zavar a jelzőrendszerben, amellyel a vasút alkalmazottai vagy nem akartak, vagy nem is tudtak törődni. Mi sem volt egyértelműbb: itt ők dirigáltak, miért is foglalkoztak volna vele?

És amikor a szerelvény megállt, Devine meglátta őt. Korábban is kiszúrta már párszor, de csak miután melegebbre fordult az idő. Nem értette, miért kelt ilyen korán a nő, mindenesetre örült neki.

Az ingatlant fal vette körül, amely noha magas volt, de ahhoz nem eléggé, hogy eltakarja a dombon álló vonatot. Devine tudta, ki a palota tulajdonosa, és azzal is tisztában volt, hogy helyi rendelkezések szabtak határt a falak, kerítések magasságának. A tulaj fákat ültetett a hátsó fal mentén, és bár a lombok sokkal messzebb nyújtóztak a fal tetejénél, így elég nagy rés maradt köztük, hogy be lehessen látni.

Devine azt is tudta, hogy a tulaj egy napon majd orvosolja ezt a kis hibát, de remélte, hogy amíg ő ezzel a vonattal jár, erre nem kerül sor. Kicsit úgy érezte magát, mint James Stewart a Hátsó ablak című filmben, amely minden idők legnagyszerűbb leskelődős mozija volt. Devine azonban nem egy lábtörés és az unalom miatt fürkészte a palotát, mint a film főszereplője. Csakis a nő miatt nézett ki az ablakon.

A nő előreandalgott a környék legnagyobb házának hátsó bejáratából. Igen, az andalgás szó írta le a legjobban a mozgását. Lassan, lustán, egyenletes tempóban haladt, mint a párduc, amely bemelegít, mielőtt nekiiramodna. A csípő, a farizmok, a comb, a váll valami elképesztően fenséges, elegáns koreográfia szerint mozogtak.

A mögötte emelkedő épület a modern stílus minden jegyét magán hordozta, az üveg, a fém és a beton különös geometriai formákban egyesült. Csak egy elbódított agyú építész találhatott ki ilyet.

A nő rövid, fehér frottír fürdőköpenye a barnára sült combjára simult. Levette, és láthatóvá vált az apró, smaragdzöld bikini meg a test, amely valószerűtlenül hibátlannak tűnt. A szőke hajkorona bonyolult hullámai, trükkösen vágott tincsei valószínűleg többe kerültek, mint Devine öltönye.

A férfi körülnézett a vonaton, hogy más is látja-e, amit ő. Természetesen minden férfi ugyanazt nézte. Egy nő felpillantott a laptopjából, meglátta a bikinis álmot, aztán végignézett az ablakokra tapadó férfiakon, majd undorodva tért vissza a laptopjához. Két másik nő is ült a közelben: egy negyvenes, aki úgy öltözött, akár egy hippi és egy hetvenes éveiben járó, de ők nem pillantottak fel. A fiatalabb a mobiljába mélyedt, az idősebb pedig buzgón olvasta a Bibliát, benne a rengeteg figyelmeztetéssel a test bűneit illetően.

A nő vízbe mártotta a festett körmű lábujjait, kissé megborzongott, majd beugrott. Kecses ívet írt le a víz alatt, ellökte magát a túloldalról, és visszaúszott a kiindulóponthoz. Felhúzta magát, kiült a medence szélére, és pont a vonat felé nézett. Úgy tűnt, nem vette észre sem a szerelvényt, sem azt, hogy hányan figyelik. Devine el tudta képzelni, hogy abból a távolságból a nő csak a vonat megcsillanó ablakait érzékeli.

A vizes testén mintha még jobban összezsugorodott volna a bikini. Aztán előbb jobbra, majd balra nézett, végül a háta mögé, a palota irányába, majd levette a bikini felső részét és utána az alsót is. Egy hosszú pillanatig ült ott teljesen meztelenül, Devine látta a barna bőrön a bikini fehér nyomát. Aztán a nő megint beugrott a vízbe, és eltűnt.

A vonat is továbbindult, feltűnt a következő palota, csak itt nem volt gyönyörű, meztelen nő a medencében. És ez a tulajdonos nem fákat ültetett a kerítés mellé, hanem sűrű leylandi ciprusokat, amelyek között nem lehetett belátni.

A vonaton a férfiak fájdalmasan, eksztázissal vegyes csalódással dőltek hátra az ülésükön. Devine ránézett egyik-másikra. Ők visszanéztek, mosolyogtak, csóválták a fejüket, vagy némán artikuláltak olyasvalamit: Basszus, ez meg mi volt, haver?

Devine sosem látta még, hogy a nő levetkőzött volna. Kíváncsivá tette, most miért cselekedett így, hacsak nem valamiféle játékos jókedvében. Sok minden járt a fejében azzal a bizonyos palotával kapcsolatban. Lenyűgözte, hogy az emberek mennyi mindenre használták a pénzüket. Akadt, aki rengeteget költött jótékony célokra, mások egyre nagyobb játékokat vettek maguknak. Devine elhatározta, hogy ha ő egyszer ilyen gazdag lesz, akkor sem költ ilyesmire. Inkább szétoszt mindent.

Hát persze hogy így teszel.

Sokan szálltak fel a következő állomáson, az azt követőn pedig még többen.

Devine végignézett a többnyire huszonéves embereken, akik a már bekapcsolt laptopjaikba meredtek, adatfelhőkben keresgéltek, dokumentumokat olvastak, elvégezték az utolsó simításokat a prezentációjukon, Excel-táblázatokat szerkesztettek, és ő tudta, hogy az ellenségek mindenütt ott vannak. Teljesen bekerítették. Ennek pedig rémülettel kellett volna őt eltöltenie.

Ma reggel azonban nem tudott másra gondolni, csak a meztelenül úszkáló nőre. De nem azért, amiért a legtöbb férfi.

Hanem azért, mert úgy vélte, hogy valami nem stimmel azzal a nővel.

3. fejezet

Devine az íróasztalánál ült, amikor meghallotta az üzenetet jelző hangot. Megnyitotta az e-mailt, és sokáig csak bámulta. Nem tudta eldönteni, hogy ez most valami vicc, vagy egyszerűen csak nem tud olvasni.

A nő halott.

Baljósan csengett ez a rövid kijelentő mondat a határozott névelővel, a főnévvel és a melléknévvel.

Tovább olvasott.

A levél szerint egy raktárhelyiségben holtan találták Sara Ewest, annak az épületnek az ötvenegyedik emeletén, ahol Devine is dolgozott. A gondnokság egyik alkalmazottja bukkant rá, a nő magas sarkú cipője ott volt a hulla alatt. A nyaka megnyúlt, a gerince eltörött, az élete véget ért. Legalábbis a titokzatos üzenet szerint.

Devine tudta, hogy a nő nemrég töltötte be a huszonnyolcat, és kicsivel több, mint hat éve dolgozott a Cowl & Comelynél. Magas volt, karcsú, amolyan hosszútávfutó alkat. Már a cégnél volt, amikor megszerezte a mesterdiplomáját a Columbia Egyetemen, és egyértelműen remek szakembernek tartották. A cég egy év próbaidő után döntött egy-egy dolgozó véglegesítéséről. Devine hat hónapja volt itt, tehát még hat hónapot kellett várnia, hogy kiderüljön, kirúgják-e, vagy feljebb léphet a ranglétrán.

Ismét a levélre nézett. Sara meghalt? Az képtelenség!

Titokban randizott a lánnyal, amikor már mindketten a cégnél dolgoztak, le is feküdtek egymással, de csak egyszer. Devine többet is akart volna, sokkal többet, talán egy igazi kapcsolatot. De aztán vége lett. És Sara most halott?

A feladóra pillantott, de az e-mail-cím egyáltalán nem volt neki ismerős. Aztán rájött, hogy ez nem is úgy néz ki, mint egy e-mail-cím. Nem volt domainnév, sem a szokásos .com vagy .gov végződés. És nem is Gmailről küldték. Egyszerűen csak egy számsor volt. Ki küldhette? Hogyan? És miért pont neki?

Körbenézett a többi munkaállomáson, ahol a kollégák vadul püfölték a billentyűzetet, ment a kereskedés, vagyonok cseréltek gazdát. Az e-mail nem a központi levélcímre érkezett, mert akkor a többiek is látnák, márpedig nem úgy tűnt, hogy bárki kapott volna hasonlót. Az üzenet a magáncímére jött.

Én vagyok az egyetlen, aki megkapta? Ez most komoly? Vagy csak egy átverés? Sara tényleg meghalt?

Csak annyit válaszolt a levélre: Ki vagy? Elküldte, várt egy kicsit, aztán jött is a válasz, miszerint az üzenetet nem sikerült kézbesíteni. Újra próbálkozott, de ismét így járt.

Úgy tűnik, ez egy egyirányú üzenetáramlás.

Felállt az asztaltól, és elindult az ajtó felé. Senki sem emelte fel a fejét a mozgásra. A csatákat a képernyőn kellett megnyerniük, és nem moccantak a székükből, amíg ez be nem következett. A torta újabb szelettel lett nagyobb, néhány emberen látszott, hogy gondolkodik, és mit sem törődtek a kisétáló Devine-nal.

Beszállt a liftbe, és megindult az ötvenegyedik emelet felé. Ahogy a kabin közeledett az ötvenedikhez, hirtelen ötlettől vezérelve megnyomta a gombot, hogy ott szálljon ki, de hiába érintette oda a biztonsági kártyáját, az ötvenes szám nem kezdett világítani. Az itt töltött félévben Devine még senkivel sem találkozott, akinek bejárása lett volna erre a szintre. Egymás között csak az „ötvenes körzetnek” hívták. Hallott olyan pletykát, hogy senki sem dolgozik ezen az emeleten. Előfordult, hogy az utcán állva felülről számolta vissza a szinteket az ötvenedikig, és azon gondolkodott, hogy mi folyhat ott. Lehet, hogy ott vannak a nagyfrekvenciájú kereskedés platformjai a különleges szoftverekkel. Minden nagy befektetőház használt ilyet.

Ahogy kinyílt a lift ajtaja, egy egyenruhás rendőr azonnal odalépett Devine-hoz, és feltartott kézzel késztette őt megállásra.

Tényleg történt valami, gondolta. Az e-mail tehát nem egy beteg vicc volt. Érezte, hogy elönti a pánik.

– Uram! Az emelet le van zárva.

– De itt dolgozom – hazudta Devine.

– Sajnos ma nem teheti – mondta a rendőr komolyan. – Ahogy senki más sem.

Devine ekkor észrevette, hogy Wanda Simms – az egyik magasabb pozícióban lévő nő, aki a gyakornokok és a sok éve itt dolgozók között tartotta a kapcsolatot – kiszúrta őt. A gyakornokok részlegét csak égetőknek hívták, talán mert két végén égették a gyertyát. A nő halálra vált, elgyötört arccal sietett oda hozzá.

Devine megnyomta a lift gombját, hogy ne csukódjon be az ajtó.

– Travis, ez szörnyű! Senkit sem engednek az emeletre, végig kellett járnom az irodákat, hogy biztosan ne legyen itt egy dolgozó sem.

A nő ötven körül járhatott, a Cowl & Comelynél megszokott fekete ruhát, fekete harisnyát és fekete cipőt viselte, és akkor is ez lett volna rajta, ha a Goldman Sachs, a BlackRock, a J. P. Morgan, a Merrill Lynch vagy bármelyik másik nagymenő befektetőcég lett volna a munkahelye. A szemüvege és a beléptetőkártyája a nyakában lógott.

– Miért, mi történt? Mi ez az egész, Wanda?

A nő kellőképpen ideges volt ahhoz, hogy ne csodálkozzon el azon, mit is keres ezen a szinten Devine, méghozzá munkaidőben.

– Nem hallottad? Sara Ewes. Ismerted? Ha jól emlékszem, ő volt a gyakornokok egyik mentora.

– Ismertem, de nem túl jól – hazudta Devine. – Mi van vele?

– Meghalt.

Nem kellett meglepődést színlelnie, mert valóban letaglózta, hogy az, amit az e-mailben olvasott, igaznak bizonyult.

– Meghalt? De hogyan?

– Öngyilkos lett, legalábbis úgy hallottam, hogy a rendőrök ezt beszélik. Felakasztotta magát.

Uramisten!

– Emberek! Ha nem bánják... – szólt közbe a rendőr.

– Menjünk! – ragadta karon Devine-t Simms. – Útközben elmondom.

A kártyájával megérintette a leolvasópanelt, és megnyomta a földszint gombját.

– Jaj, bocs! Te melyik szinten is vagy? Mindig elfelejtem.

– Én is lemegyek, el kell intéznem valamit.

A nő felvonta a szemöldökét. Halott ide vagy oda, egyértelmű szabály volt, hogy a gyakornokok nem állhatnak fel az asztaluktól, amíg le nem telik a munkaidejük, és akkor hazabotorkálhatnak, aludhatnak pár szánalmas órát, hogy aztán újra foroghasson a mókuskerék.

– Tehát? Mi történt Sarával?

– A karbantartók egyike talált rá az egyik raktárhelyiségben ma reggel. A mennyezetről lógott. Állítólag felemelte az álmennyezet egyik paneljét, egy csövön átvetett egy zsinórt, és kirúgta maga alól a széket.

És az e-mail feladója ezt mind tudta. Honnan? És miért közölte velem?

– Ez mikor történhetett?

– Tegnap késő este vagy ma nagyon korán. A tegnapi ruhája volt rajta, de szerintem a szakértő képes lesz megállapítani, mikor állt be a halál – tette hozzá elsápadva.

– Tehát nem is ment haza?

– Úgy tűnik, nem.

Devine megint az e-mailre gondolt.

– Hagyott búcsúlevelet?

– Nem tudok róla. Pedig annyira higgadtnak, összeszedettnek látszott. Biztos tudod, hogy a cégek fúziójával és felvásárlásával foglalkozó részlegen dolgozott. Nagyon jól végezte a munkáját, számára csak a csillagos ég volt a határ. Mr. Cowl személyesen mentorálta.

– El sem tudom hinni, hogy meghalt.

– Sosem láttam még hullát... úgy értem, csak koporsóban. És te?

Devine ránézett, és őszintén felelt.

– Irodaépületben még soha.

– A szülei össze fognak roppanni. Külföldön élnek, úgyhogy biztosan kell egy kis idő, hogy ideérjenek. És az eset nyilván nem tesz túl jót a cég megítélésének – mondta a nő, majd a szájára tette a kezét. – Hű, nem lett volna szabad ezt mondanom! Mégiscsak meghalt valaki.

Leértek a földszintre, és Simms kiszállt a liftből.

– Nem jössz?

– Elfelejtettem valamit, amit még be kell fejeznem, majd később megkereslek.

Devine a lift leolvasójához érintette a kártyáját, és megnyomta a saját emeletét jelző gombot. Elképzelte, ahogy előző nap Sara Ewes is ugyanezt tette, és talán nem is tudott róla, hogy utoljára cselekszik így. Ahogy az is előfordulhat, hogy nagyon is tisztában volt vele. Az öngyilkosságok gyakran tervezettek. És úgy tűnt, ez a mostani eset is egy ezek közül.

Ahogy a lift elindult felfelé, Devine eltöprengett azon, hogy vajon miért nem mondott igazat Simmsnek, hiszen valójában nagyon is jól ismerte Sara Ewest. Idővel talán egymásba szerethettek volna. De aztán nem így alakult.

Most pedig Sara nincs többé. És Devine tudni akarta, miért.

4. fejezet

Tiszta, csillagfényes este volt, de Travisnek ez nem tűnt fel. Nemigen nézett az égre, amióta a Cowl & Comelynél dolgozott. Az irodából egyenesen a metróba ment, azzal a Grand Central pályaudvarig, most meg ott ült az esti vonaton. Az állomásról gyalog megy majd haza.

A befektetőcég főhadiszállásáról kifelé jövet szokásához híven odabiccentett az éjszakai biztonsági őrnek. Szívesen teremtett kapcsolatot olyan emberekkel, akik fegyvert viseltek – nem véletlenül. A tagbaszakadt férfi rendszerint hátrapillantott a faliórára, viszonozta a bólintást, és együttérzőn nézett Devine-ra, mintha azt kérdezné: Ez most komoly? Tényleg megér ennyit ez a szar? Ugyan már! Mennyi pénz kell neked, haver?

De ma nem így történt. Nem történhetett ekképp Ewes halála után. A két férfi csak szomorúan nézett egymásra.

A vonaton bekapcsolta az AirPodsát, hogy a telefonján hallgassa a pénzügyi csatornát, de alig követte a híreket. Nagy pénzek jöttek be és vesztek el az ázsiai piacokon, ahol a hivatalos verzió szerint épp minden kezdett helyreállni. Devine szívesebben hallgatott volna Janis Joplint vagy AC/DC-t, de kezdő pénzügyi szakértőként végeznie kellett a munkáját, építenie a karrierjét. Nem pazarolhatta az idejét olyan dalokra, mint a Me and Bobby McGee vagy a Highway to Hell. Ami pedig az utóbbit illeti: már egyébként is úton volt a pokolba.

A kocsi tele volt kimerült, izzadságszagú harcosokkal, akik közül néhányan azzal töltik majd a következő két napot, hogy a sebeiket nyalogatják, és felkészülnek a hétfőn induló újabb heti robotra. Devine egészen közel volt a mellette ülő férfihoz.

Az ő anyja első generációs, görög származású bevándorlóként érkezett Amerikába, és Devine külsőre nagyon hasonlított rá, míg a testvérei inkább az ír származású apjára ütöttek. Devine-nak fekete, hullámos haja volt, barna bőre, vastag orra, szögletes álla, a mélyen ülő szeme mindig töprengőnek hatott, függetlenül attól, hogy a férfi éppen mit érzett. Némelyek azt hitték, mindig rosszkedvű. És talán az is volt. A kora reggeli morcosság délre sem illant el. Nem tűnt különlegesnek vagy menőnek. Csak szimplán kimerültnek.

Amikor a kis dombra értek, és a vonat lassított, Devine az ablakhoz hajolt. A meztelen nő palotájánál égtek az udvari lámpák. A férfi tudta, hogy a nő reggel kihasználta a lehetőséget, hogy nyilvánosan levetkőzhessen. Manapság mindenkinek van kamera a mobiljában, ami azzal a veszéllyel jár, hogy a nő képei kikerülhetnek a közösségi média különféle platformjaira, és ott maradnak az idők végezetéig. A nőt azonban ez talán egyáltalán nem érdekelte. Ami még kíváncsibbá tette Devine-t.

Lampionok égtek a kertben mint megannyi fáradt, apró csillag. A medence körül vendégek mászkáltak laza, ám nyilvánvalóan méregdrága ruhákban. Kellett néhány másodperc, hogy Devine megtalálja a tömegben a nőt, de szerencsére a vonat most is megállt, mert a rejtélyes műszaki probléma ismét felütötte a fejét.

A nő testhezálló, combközépig érő fehér ruhát viselt, amely – akárcsak a reggeli bikini – kiemelte a bőre barnaságát. A lábán aranyszínű magas sarkú, a kezében egy ital. Épp egy másik nővel beszélgetett, aki szinte ugyanolyan gyönyörű volt. Devine nézte, ahogy előbb az egyik, majd egy pillanat múlva a másik nő is elneveti magát. Kíváncsi lett volna, hogy mit találhattak ilyen viccesnek. Vajon mi teszi az ilyen nőket boldoggá?

Bűntudata lett, és hülyén érezte magát, amiért talán szeretett volna része lenni ennek a világnak. Főleg most, hogy megtudta, Sara Ewes meghalt.

Nem akarok olyan lenni, mint ennek a palotának a tulajdonosa. Sosem leszek olyan. Remélem.

Már éppen el akart fordulni az ablaktól, amikor meglátta a szóban forgó férfit. Negyvenes, rövid, fekete hajú, kigyúrt alak, de igazából csak a karja és a válla tűnt szélesebbnek. A hadsereg lentről felfelé építette a katonákat, a láb- és a mélyizmok, tehát a törzs, a has, a hát izmai voltak a legfontosabbak. Az egyetemisták mindig bicepszre gyúrtak, és képtelenek voltak egy normális guggolást vagy felhúzást végrehajtani. Erősnek tűntek, de gyengék voltak. A seregben már az alapkiképzésen elvéreztek volna.

A férfi öltözködése, a viselkedése is azt mutatta, hogy szeretne fiatalabbnak, divatosabbnak látszani, és ez majdnem sikerült is neki.

Bradley Cowlnak hívták az illetőt. Ő volt Devine főnökeinek a főnöke, a Cowl & Comely motorja. Devine nem tudta a reggel bikiniben, sőt anélkül parádézó nő nevét.

Dühös volt Cowlra, amiért nyugodtan bulizik, amikor az egyik alkalmazottja éppen aznap vetett véget az életének. És állítólag ő volt a nő mentora.

Cowl a szőke nő csípőjére tette a kezét, az ujjai elindultak le, a fenekére, amibe bele is markolt. Aztán megcsókolta a nőt, de olyan hosszan, hogy a körülöttük lévők előbb csak bámulták őket, majd zavartan mosolyogtak egymásra.

– Milyen szerencsés ez a rohadék! Nézd csak, mit művel, odanézz!

Devine a hang irányába fordult, és egy kövér, verejtékező férfit látott sötétkék Brooks Brothers öltönyben. Ő is ugyanazt a jelenetet nézte. Devine érezte rajta az izzadságszagot és az irigykedést.

– Minden csak a pénzről szól – mondta Pufi. – De esküszöm, eljön majd az én időm – tette hozzá, és kihallatszott a hangjából, hogy komolyan gondolja.

Devine egy darabig nézett rá, talán a saját dühét látta a férfiéban.

Amikor elmondta az apjának, hogy egyetemi diplomát szerez, az öreg magánkívül volt az örömtől. Amikor megkapta a munkát a Cowl & Comelynél, a férfi vacsorázni vitte a fiát, még le is itták magukat együtt. Ez volt az első alkalom, amikor Devine ilyesmit csinált az apjával. Egészen mámorító volt, de nem az alkohol miatt. Hanem mert most először tapasztalta meg, hogy az apja büszke rá. Felnőttként most először érzett ő is valamit az apja irányában.

És sosem volt még olyan szomorú, mint amikor másnap felébredt. Nem a jutalomról volt itt szó. Nem is arról, hogy pénzt fog keresni, és egy nap talán majd lesz egy saját háza. De még csak nem is arról, hogy büszkévé tette az apját. Az a hajó már rég elment.

Mindent azért tesz, hogy jóvátegye a bűnét.

A vonat elindult, gyorsítani kezdett, a jelzőprobléma megszűnt. Miután Devine leszállt, fáradtan vánszorgott ki az állomásról. Hazaballag, lefekszik, aztán megint korán kel. Edz majd, ahogy mindennap, amióta otthagyta a hadsereget. Aztán lezuhanyozik a sötétben, megreggelizik, és a kelő nap társaságában elindul ugyanerre az állomásra. De holnap legalább szombat van. Vagyis már csak egy napot kell gürcölnie, hogy elérkezzen a heti egy szabadnapja.

Végül aztán minden másképp alakult.

5. fejezet

– Mr. Devine? Ön Mr. Travis Devine?

Devine a férfira nézett. Az állomás előtt szállt ki egy parkoló autóból. Egy olasz étterem vendégei is itt parkoltak.

– Igen?

A férfi odalépett hozzá. Devine-nal nagyjából egy magas volt, fekete, negyvenöt körüli, talán kicsit több. Kopasz, a szemöldöke körül ráncok. A fekete öltöny jól állt a kisportolt testén. Fekete gumitalpú cipőt viselt. Úgy mutatta fel a jelvényét, majd a hivatalos igazolványát, ahogy a bűvész húzza elő a kártyalapokat.

– Karl Hancock nyomozó vagyok a New York-i rendőrségtől.

Devine teste megfeszült.

– És mit tehetek önért?

– Beülhetnénk a kocsiba, hogy nyugodtan beszélgethessünk?

– Miről?

– Mégis mit gondol, miről? Sara Ewesról. Nem tudta, hogy meghalt?

Devine-nak a legkevésbé sem tetszett a férfi stílusa. Nyers volt, és egyből következtetéseket akart levonni. Az utcalámpa fényében jól látszott a Devine-t fürkésző barna szempárban a gyanakvás.

– De, hallottam, ahogy mindenki más is.

– Helyes. Kérem, üljön be! Ígérem, nem tartom fel sokáig.

Mindig ezt mondják, és mire észbe kap az ember, évek telnek el.

Devine az anyósülésre ült. Az autóban kiömlött kávé és cigarettafüst fojtogató szaga terjengett.

Hancock lehúzta az ablakot, majd megszólalt:

– Elnézést kérek ezért. Az a helyzet, hogy én nem dohányzom, nem kávézom, és ez nem is az én kocsim. A kollégáimnak sem szabadna itt rágyújtaniuk, mégis megteszik. Tudja, ócskák a szolgálati kocsik, a költségvetést megnyirbálták, ez van. Szerintem vagy tíz éve nem vettek új gumikat. Mindig tisztítóba kell vinnem a ruhámat, miután beülök egy ilyenbe.

– Semmi gond, sokkal rosszabb szagokhoz is volt már szerencsém.

– Előbb Afganisztánban, aztán Irakban. Jól mondom, Devine százados?

Devine-nak egyáltalán nem tetszett, hogy egy New York-i rendőr ilyesmiket tud róla. Ez azt jelenti, hogy már lenyomozták, és ideküldtek egy embert épp Sara halálának a napján.

– Csak volt százados. Nem egy olyan bárban jártam már a városban, ahol rosszabb szag volt, mint Afganisztánban vagy Irakban.

– Kétszer is megsebesült. Pedig úgy tűnik, minden rendben magával.

– A látszat ezt mutatja.

Hancock viselkedése azonnal megváltozott.

– Valóban? Talán gondjai vannak itt? – kérdezte a halántékára mutatva.

– Nem, itt fent minden rendben – felelte Devine, majd felhúzta a nadrágja szárát, és előbukkant egy vastag, megkeményedett heg, amely szinte körbefogta a vádliját, mint egy polip csápja. – De ha szeretne látni egy bombalenyomatot, akkor tessék!

Hancock a sebre pillantott.

– Az anyja! Ez aztán fájhatott! – mondta.

– Nem volt időm a fájdalomra. A robbanástól elvesztettem az eszméletemet. Persze amikor magamhoz tértem, hát akkor tényleg fájt. Hála istennek, hogy létezik a morfium! – Lehajtotta a nadrágja szárát. – De Sara Ewesról akart kérdezni.

A nyomozó elővette a noteszét.

– Ismerte?

– Igen.

– Mennyire?

– Egy cégnél dolgoztunk, de ezt maga is tudja.

– Tehát? Mennyire ismerte?

– Találkoztunk pár céges eseményen. A betanulás alatt párszor csoportosan elmentünk inni, vacsorázni, még mielőtt megkezdtük volna a munkát. Ő egyfajta mentora volt a gyakornokoknak.

– És milyennek látta?

– Tehetségesnek, ambiciózusnak... De miért jött el egészen idáig, hogy feltegye nekem ezeket a kérdéseket? Egész nap bent voltam, és holnap is bent leszek. Ha jól tudom, Sara öngyilkos lett. Akkor miért nyomoznak?

– Azt feltételezik, hogy öngyilkosság történt, és az én feladatom az, hogy kizárjam az egyéb lehetőségeket. Egyébként szombatonként is dolgozik?

– Nyomozó! Az én világomban a szombat pusztán egy nap a péntek után. És nem értem, hogyan segíthetnék. Nem voltunk közvetlen kollégák, igazából hónapok óta nem láttam. Utoljára a csoportunk közös vacsoráján a Per Se nevű helyen, a Columbus Circle-ön találkoztunk. Több mint ötven ember, egy csomó bor. A cégnek nyilván egy kisebb vagyonba került, de ez csak pénz.

– Nagyon jó a memóriája. Én arra sem emlékszem, hogy tegnap mit ebédeltem. – Úgy tűnt, viccel, de a tekintete nem erről árulkodott. – És csak úgy fogok valaha is bejutni a Per Sébe, ha valaki feldobja ott a talpát.

– A munkámban nagyon fontos, hogy mindenre pontosan emlékezzek.

– Biztosan nagyon keményen dolgozik.

– Mondjuk úgy, hogy megszakadhatok a munkában, de az nem biztos, hogy elég lesz.

– Ahogy látom, nem az a befektető típus.

– Én csak számolok, majd a számításaimat odaadom az igazi befektetési bankároknak, aztán az övék az összes lóvé meg nő.

– Mégis mennyi pénzről beszélünk?

Devine tisztában volt vele, hogy a nyomozáshoz semmi szükség erre az információra, de jellemző az amerikaiakra, hogy a gazdagok vagyonát firtatják. Egész iparágak épültek arra, hogy ezeket az információkat terjesszék a megbűvölt tömegek körében.

– A cégnek különböző részlegei vannak, és ezeken eltérően osztják szét a profitot meg az egyéb juttatásokat. A legkisebb partnerek hétjegyű, de közepesnek mondható összeget kapnak. Az olyanok, mint Bradley Cowl? Talán évi kétszázötven milliót, de lehet, hogy juttatásokban és részvényekben többet. Ezenkívül minden bevételből részesedik, ami ezeken felül értendő.

Hancock a fejét ingatva hallgatta Devine-t.

– Én száztízezret kapok évente, és azt hittem, jól keresek.

– És maga szerint mit érzek én? Még annyit sem kapok, mint maga, és nap mint nap látom azokat az összegeket a monitoromon, de közöm sincs hozzájuk.

A nyomozó szeme felragyogott, mint a kutyának, amikor szagot fog.

– Tehát neheztel ezért? Hogy ők kapnak meg minden jó csajt meg ami ezzel jár?

– Én aztán senkire nem neheztelek semmiért. Ha valaki keményen dolgozik, megkeresi, amit megkeres, az az övé. Remélem, hogy nekem is sikerül majd.

– És a nők? Mint Sara Ewes?

– Na, várjon egy kicsit! Szerzek én magamnak nőt, ha akarok. És a cégnél szigorúan tiltják a dolgozók közötti kapcsolatot.

Ha megtudja, hogy randiztunk, nekem annyi.

– Oké, tud bármi mást mondani Ewesról?

– Mint például?

– A szokásos. Depressziós volt? Beszélt valaha öngyilkosságról?

– Valószínűleg minden Wall Streeten dolgozó ember eltűnődött már az öngyilkosságon, akár csak viccből, akár komolyan.

– Maga is? – kérdezte Hancock.

– Nézze! Én megtapasztaltam, hogy a szemem előtt lőttek le, robbantottak fel, beleztek ki embereket, és nem fogom eldobni az életem egy rohadt befektetőcég miatt.

– Tehát? Nincs több mondanivalója?

Devine kibámult az autó ablakán, és nagyon meglepődött, hogy csillagokat látott az égen.

Amikor megszólalt, a hangja nyugodt volt, mert őszintén gondolta, amit mondani készült.

– Sara kedves lány volt. Sosem beszélt nekem öngyilkosságról, és sosem tűnt idegesnek, sőt éppen ellenkezőleg. Inkább felvidított minket, amikor nagyon kimerültek voltunk. De ahogy mondtam, ez már régebben történt, jó ideje nem találkoztam vele. És higgye el, minden nap, amit a Cowl & Comelynél tölt el az ember, egy örökkévalóságnak tűnik.

– Akkor miért van még ott?

Devine sztoikus nyugalmat színlelt, és elmondta a jól begyakorolt szöveget:

– Mert ez az amerikai álom, és én megpróbálom elérni a sajátomat.

– Nekem nem olyan alaknak tűnt, akit nagyon érdekelne, hogy egy rakás pénze legyen.

– Téves következtetés. Én tényleg akarom a pénzt és mindent, ami vele jár. Persze nagyon sok mindent kezdhetünk a pénzzel, például segíthetünk vele másokon.

– Tehát maga azért gürizik, hogy másokon segítsen? – kérdezte Hancock fanyalogva.

– A hadseregben is ezt tettem, miért ne tehetném a Wall Streeten?

– Ne már! Vallja csak be... nem is olyan rossz annál a cégnél!

Devine nem felelt, mert nem volt több mondanivalója.

Egyébként meg pont olyan rossz volt.