1.

– Három perc – dugta be Beni a fejét a sminkszobába.

A vendég felett rápillantottam a tükörben.

– Oké – feleltem, jelezve, hogy megleszek addig.

Beni bejött a helyiségbe, és mellém állva az asztal szélének támaszkodott, úgy figyelte, ahogy a kézfejemre kinyomott folyékony alapozóba mártom az ecsetet, majd felviszem a műsorban szereplő vendég arcára.

– Meddig vagyunk ma? – érdeklődtem.

Beni, aki éppen az asztalon heverő nyitott sminktáskámból kiborult dolgokat nézegette, elhúzta a száját és így felelt:

– Hosszúzunk, már most biztosan csúszik a délutáni forgatás kezdete.

– Hogyhogy? – lepődtem meg, miközben a sminkfelszerelésem közt matattam rutinos mozdulatokkal, tökéletesen átlátva a rumlit, majd összehúzott szemöldökkel néztem fel, és kikaptam Beni kezéből a szempilla-göndörítőt, amivel éppen szórakozott.

– Gond van a kapszulával – válaszolta.

– Mekkora? – kérdeztem, majd megkértem a székben ülő vendéget, hogy csukja be a szemét, amit a beszélgetést hallgatva időközben kinyitott.

– Megint beszorult az ajtaja és nem tudott kijönni a szereplő – felelte, mire a sminkszékben ülő nő ügyet sem vetve arra, hogy éppen a pilláit festem, tágra nyitotta a szemét.

– Micsoda? – kérdezte riadtan. Ő volt a következő játékos, aki a kvízműsor felvételére érkezett.

– Ne aggódjon, ez nem általános – nyugtatta meg Beni. – Tízből úgy... hét alkalommal fordul elő.

– Mi? – hüledezett a nő, és ezúttal már a szemöldöke is felszaladt, amin éppen dolgoztam, úgyhogy sikeresen kicsúsztam az ívből.

– Ccc – szisszentem fel. Az ecsetet vízszintesen a számhoz emeltem, és a fogaim közé szorítottam a nyelét, miközben felvettem az asztalról a csepp alakú sminkszivacsomat, és az alapozóba mártva helyrehoztam a szemöldök fölötti hibát.

– Úgyhogy eddig próbálták kiszedni, ami miatt csak most fogjuk kezdeni a felvételt – folytatta Beni a sminkszivacsot dobálgatva, amit egyébként azért adtam oda neki, hogy tegye le az asztalra.

–  Óriási – sóhajtottam elégedetlenül. – Akkor megüzenem Barnának, mert már kérdezte. Mit írjak neki? – kérdeztem, és előhalásztam a zsebemből a telefonomat.

– Hogy sokáig – felelte Beni.

– Pontosabban? – próbálkoztam.

– Passz – felelte tanácstalanul. – Hét, nyolc, tíz – tippelgetett.

– Inkább írom, hogy sokáig.

– Én kész vagyok? – kérdezte a nő, aki mindeközben még mindig lehunyt szemmel ült a székben, arra várva, hogy befejezzem a sminket, ami már egyébként megtörtént, csak elfelejtettem szólni neki.

Hoppá, tátogtam Beninek, majd felkaptam egy tiszta ecsetet, odaléptem a széke elé, és itt-ott megérintettem vele az arcát, mintha az utolsó simításokat végezném, aztán megköszörültem a torkom.

– Igen, éppen most.

Kinyitotta a szemét, én pedig egy rutinmozdulattal megragadtam a forgós szék támláját, és a tükör felé irányítottam, hogy nézze meg magát. A vendég, ahogy azt mindig mindenki teszi, behajolt a kivilágított tükörhöz, és közelebbről szemügyre vette magát. Eközben benyitott a fejmikrofont viselő szerkesztőasszisztens lány, és mappáját a mellkasához szorítva szólt a játékosnak, hogy átkíséri a stúdióba. A nő, aki még mindig a sminkje tanulmányozásával foglalkozott, izgatottan bólintott, majd felállva a székből megköszönte a munkámat, amire válaszul egy mosollyal reagáltam a tükör előtt, aminek a kivilágított keretébe betűzdelt fotókon az elmúlt évek jelentősebb műsorainak szereplői látszódtak, akiknek a sminkjét mind én csináltam.

– Aliz? Jössz? – kérdezte Beni, aki a vendég után szintén kifelé indult a sminkből.

– Aha – válaszoltam és lepillantottam a telefonra.

„Megint???” – reagált Barna az üzenetemre, amiben azt írtam, várhatóan későig vagyok a forgatáson.

„Igen, sajnos, elhúzódik. De sietek, ahogy tudok” – küldtem el, majd, amíg a válaszra vártam, odahajoltam a tükörhöz, és megigazítottam a rövid frufrumat, ide-oda sepergetve a homlokomon, hogy ne váljon szét, aztán kivettem a hajgumit, és újracopfoztam sötétbarna, kicsivel váll felettig érő hajamat. A sminkemet ellenőrizve végighúztam a mutatóujjamat a szemem sarkában, követve a tusvonalat, amit így meg is igazítottam. Mivel a telefonom nem jelzett újabb üzenetet, grimaszolva konstatáltam, hogy Barna már nem fog válaszolni, úgyhogy én is kimentem a sminkszobából.

A forgatás felé igyekezve a folyosón átértem a kivilágított stúdióba, és megálltam a kamerák mögött Beni mellett. Mindketten a díszletként szolgáló ledfalak előtt lévő fehér kapszulát néztük, aminek az egyik kolléga éppen kinyitotta az ajtaját, és besegítette az általam az előbb kisminkelt játékost a gépbe, majd bekapcsolta az övét, hogy biztonságban legyen, amikor a kvízkérdésekre történő helyes válasz esetén a gép előre-hátra dőlve bólogató mozdulatot tesz, helytelen válasz esetén pedig nemlegesen ide-oda rázza.

Az asszisztens ellenőrzésképpen még egyszer megrángatta a vidámparki hullámvasutakra emlékeztető ülést, majd kibújt a gépből, és kintről rázárta az ívelt ajtót, ami tökéletesen beilleszkedett, és szinte eltűnt a fektetett tojás alakú kapszulában.

Kezdődhetett a felvétel.

A KvízKapszula nevű műsor két éve került képernyőre, és azóta is rendületlen népszerűségnek örvend, én pedig pontosan az első adás óta vagyok a műsor állandó sminkese. A munkát Beninek köszönhetem, akivel a kapcsolatom egy kicsit régebbre, négy évvel ezelőttre nyúlik vissza, amikor húszévesen kezdő sminkes voltam, Beni pedig akkor, ötvenévesen már rutinos tévés, nagy szakmai múlttal. Egy szépségversenyen dolgoztunk együtt először, ami elég nagyszabású volt, élő tévéközvetítéssel. Ennek a műsornak volt Beni a producere, én pedig lettem volna az egyik sminkese a sok közül, ha végül nem én lettem volna az egyetlen. Történt ugyanis, hogy a volt tanáromat (akinél a sminksulit végeztem) felkérték a szépségverseny sminkesének, de mivel ez egyedül túl nagy munkának bizonyult volna, hozhatott magával a tanítványai közül tíz főt, hogy segítsék elkészíteni a versenyen részt vevő lányok, a műsorvezető és a zsűri sminkjét. Én voltam az egyik kiválasztott, frissen végzett, akinek szólt a tanár a lehetőségről, amiről majdnem lemaradtam, merthogy éppen a Balatonon nyaraltam, és majdhogynem az utolsó pillanatban vettem észre az e-mailt. Mivel nem voltam messze (én az északi parton, a szépségverseny pedig a délin), és egyébként is jól jött bármilyen szakmai gyakorlat, természetesen megszakítottam a nyaralást, és szombat reggel átmentem a szépségversenyre. A többiek pedig (beleértve a tanáromat is) úgy volt, hogy reggel együtt indulnak Pestről egy kisbusszal, így ott találkoztunk volna a helyszínen. Csakhogy útközben egy baleset miatt a teljes szakaszon lezárták az autópályát, így órákra ott ragadtak, miközben már rég a versenyen kellett volna lenniük. Ahol én ott voltam. Teljesen egyedül. Az elakadt sminkesek hírére mindenki pánikban tört ki, a szépségverseny indulói éppúgy, mint a szervezők vagy a tévések, akik közül az egyik észrevette, hogy a versenynek helyet adó hotel földszintjén kérdezgetem az összevissza rohangáló embereket, hogy merre van a sminkszoba. Egy stresszes, kopaszodó, a nyakában passt viselő köpcös férfi elhaladva meghallotta a kérdésemet, megtorpant, majd visszalépett hozzám, és rám mutatott.

– Mondd, hogy sminkes vagy!

– Az vagyok – válaszoltam.

– Ó istenem, köszönöm! – pillantott a plafon felé. Követtem a tekintetemmel, de közben már meg is ragadta a karomat, és elhúzott magával. – Őrületesen nagy szar van – kezdte mondani futólépésben. – A műsor forog kockán, mindjárt élő, a versenyzők várják, hogy előkészítsék őket – hadarta, miközben a hotel hallján áthaladva az egyik konferenciateremhez értünk. – Úgyhogy te vagy a megmentőm...

– Aliz – segítettem ki.

– Aliz – ismételte meg. – Én meg a műsor producere. Beni – mutatkozott be, miközben megállt egy ajtó előtt, és tenyérrel belökte. A szemem elé tárult a káosz, ahogy a versenyző lányok és segítőik rohangálnak a mobil tükrös asztalok és gurulós ruhafogasok között. – Rajtad a világ szeme – mutatta és intett előre, hogy menjek be.

– Én nem – motyogtam a látványra, amiről inkább elkaptam a tekintetem, és riadtan néztem a mellettem álló producerre. – Én csak most végeztem, gyakorlatra jöttem, a többiek...

– A többiek az autópályán ragadtak, csak te vagy itt – meredt rám.

A szemébe nézve megértettem, hogy mire akar kilyukadni, úgyhogy határozottan megráztam a fejem.

– Neeem – közöltem. – Kizárt dolog, én nem... Én nem tudom egyedül megcsinálni – mondtam elkerekedett szemmel.

– Én meg még annyira sem, mint te! – kontrázott azonnal. – Kérlek – nézett rám, és azt hiszem soha, senkit nem láttam még annyira kétségbeesettnek, mint abban a balatoni hotelben a konferenciaterem előtt álló, verejtéktől gyöngyöző homlokú Benit. – Muszáj – tátogta, én pedig már nyitottam a számat, hogy ellenkezzek. – Azt mondtad kezdő vagy, ugye?

– Igen – bólintottam.

– Jó. Ha ebben most segítesz, garantálom, hogy lesz munkád a tévében. El tudom intézni. Bármit el tudok – ígérte, és visszafojtott lélegzettel várta a válaszom.

Elszakítva a tekintetem róla, tanácstalan sóhajjal lestem be a teremben uralkodó káoszra, majd visszanéztem a producerre. Soha vissza nem térő alkalomnak tűnt egy pályakezdő számára. A lehetőség, és az ígérete is.

– Basszus – fújtam ki a levegőt. – Sminkcuccok?

– A szervezőknél semmi – felelte.

– Fény? – pillantottam a teremre.

– Ennyi – mutatott körbe.

– Óriási – dünnyögtem.

– Csak mondd, hogy mit kérsz, és hozom – ajánlotta fel.

– Tíz sminkest profi felszereléssel – vágtam rá, mire Beni biccentett, és idegesen várta, hogy mihez kezdek. – Oké, oké. Semmi pánik – túrtam a hajamba összevissza zakatoló gondolatokkal a fejemben. Mivel éppen nyaraltam, csak néhány dolog volt nálam, egy-két rúzs, egy szemhéjpaletta, spirál. Semmire nem volt elég. – Idefelé láttam a közelben egy drogériát – mondtam. – Szükségem lenne pár dologra.

– Írd össze, kiküldök egy asszisztenst.

– Rendben – feleltem és gyorsan lejegyzeteltem, hogy mit vegyenek, Beni pedig kikapva a listát a kezemből elsietett.

Bementem a konferenciaterembe, és egy kis figyelmet kérve hangosan megkértem a lányokat, hogy mindenki pakolja ki a sminkcuccát, ami esetleg nála van, úgy általánosságban. Szerencsére volt bőven, rúzs, szájfény és korrektor szinte mindenkinél, de egy-egy lánynál komplett profi felszerelés is rejtőzött.

Mire ezeket átnéztem, Beni meghozta az asszisztense által vásárolt darabokat. A kezembe nyomott szatyor tele volt ecsetekkel, fültisztító pálcákkal, vattákkal, lemosókkal, műszempillákkal és ragasztókkal.

– Szuper – lestem bele kapkodva, hogy miből gazdálkodhatunk, majd a rám váró lányokra nézve megkérdeztem, ki tud felrakni magának egy alapsminket, hogy haladjunk. A helyzet abból a szempontból szerencsésnek volt mondható, hogy egy szépségversenyen az indulók nagy részét érdekli a sminkelés, úgyhogy válaszként a húsz lányból húsz feltette a kezét, így nekem csak az volt a dolgom, hogy instrukciókkal segítsem őket.

– Szerinted? Megleszünk kezdésre? – toporgott körülöttem Beni.

– Nem tudom – mondtam összeszorított foggal, és a tükör előtt készülődő lányokhoz lépve kiosztottam a kellékeket. – Megteszek minden tőlem telhetőt...

– Látom – ismerte el. – Tudok még valamit segíteni? – kérdezte, miközben én beállva az egyik lány elé felragasztottam a szempilláját, majd az eredményt látva grimaszolva megráztam a fejem.

– Csak drukkolj, hogy ez fennmaradjon, mert még sosem dolgoztam ilyennel – néztem meg a ragasztó dobozát, és egy „hát, ez van” mozdulattal félredobtam.

A ragasztó végül megtartotta a pillát, a szépségverseny pedig elkezdődött a kiírt hat órás időpontban, a televíziós csatorna közvetítésével. Semmit sem lehetett észrevenni az azt megelőző őrületből.

Hullafáradtan, csapzottan és nyakig csillámos szemhéjpúderesen álltam a konferenciateremben, ahonnan az utolsó versenyző is kifutott bikiniben a folyosóra, hogy a medence mellett kialakított kifutóra siessen, én pedig kifújtam magam a nyüzsgés és káosz után hirtelen kiürült teremben, ahol egy fejdíszről lehulló színes műtoll ide-oda szállt a levegőben, végül földet ért a szőnyegen. Odakintről, a medence irányából halkan behallatszódott a zene és taps, ami a műsor kezdését jelentette, én pedig fáradtan elmosolyodva bólintottam, a táskámhoz léptem, és összepakoltam a cuccaimat, azzal a tudattal, hogy elvégeztem a munkát, mehetek. Teljesen egyedül voltam, már mindenki odakint volt a felvételen. Kilöktem magam előtt az ajtót, és a hotel hallján át a kijárathoz sétáltam. Megvoltam, folytatódhatott a nyaralás. A producer általi munkaajánlatot ekkorra már egyáltalán nem vettem komolyan, egy stresszhelyzetben tett könnyelmű ígéretnek tudtam be, és annyit reméltem, hogy azért referenciaként feltüntethetem majd ezt a napot, mert a nagy kapkodásban és rohanásban erről nem is esett szó. Összesen ennyiben bíztam. Éppen ezért igencsak megörültem, amikor másnap reggel a volt tanárom azzal hívott fel, hogy egy producer rajta keresztül keres. Én azt hittem, hogy a nevem feltüntetését akarja rendezni velem, ezzel hívtam vissza, de végül kiderült, hogy Beni nem csak a levegőbe beszélt, amikor ígéretet tett a segítségemért cserébe, úgyhogy legnagyobb meglepetésemre beajánlott egy tévés munkára magához, ami olyan jól sikerült, hogy utána sorra alkalmazott sminkesként a műsoraiba. Csináltunk együtt vitaműsort, tehetségkutatót, és én voltam az első, akit felvett maga mellé két évvel ezelőtt, az akkor újonnan induló KvízKapszulába, ami azóta is nézettségdöntögető sikerműsora a tévécsatornának. Időközben pedig az évek alatt Benivel munkatársakból igazi barátok lettünk. Olyannyira, hogy én voltam Beni esküvői tanúja is, ahogyan én is megígértem neki, hogy ő lesz majd az enyém. Úgy számoltuk, hogy remélhetőleg hamarosan.

A KvízKapszula játékosa mindössze három kérdésig jutott, amikor rossz választ adott, és kiesett. Ekkor a gépet piros fénnyel világították meg, a füstgép pedig erősen fújta a kapszulát, ami először rázni kezdte a benne ülő játékost, majd hirtelen megállt, és felnyílt az ajtaja. Vagyis fel kellett volna nyílnia, de megint bedöglött, úgyhogy leállt a felvétel, és egyszerre több munkatárs sietett oda, hogy kiszabadítsák az éppen beszorult játékost, akinek a műsormenet szerint a kiesést követően ki kellett volna lépnie a kapszulából. Már ha tudott volna.

Beni azonnal odament, hogy megkérdezze, mi történik, én pedig az egyik kamera mellett állva várakoztam. Amikor az egyik stábtag telefonálva elhaladt mellettem, a beszédfoszlányából pedig azt vettem ki, hogy „ki kéne feszíteni az ajtót”, akkor már sejtettem, hogy ma nem fog folytatódni a felvétel. Ezt hamarosan Beni is megerősítette, aki odajött hozzám, hogy tájékoztasson.

– Hogy állunk? – érdeklődtem, bár nagyjából magamtól is kitaláltam, ahogy elnéztem a válla felett. A kapszulába ragadt játékos élő képe a hatalmas ledfalra volt kivetítve, ahogy némán sikoltozik odabentről, hogy engedjék ki, miközben három stábtag is a lezárt ajtó mellett kiabált be neki, hogy ne aggódjon, mindjárt kiszabadul.

– Jól – ködösített Beni.

– Tudjuk folytatni?

– Ja, annyira nem jól – ingatta a fejét. – Mára biztos, hogy végeztünk.

– Akkor ez azt jelenti, hogy mehetek? – kérdeztem feldobódva.

– Igen. Hacsak nem akarod megvárni. Már mennek a fogadások, hogy ezúttal mennyi idő alatt szabadítják ki – mutatott hátra a stábra.

– Nem, nem – tettem fel a kezem védekezőn. – Vagyis de, a fogadásba beszállok huszonhét perccel – adtam le a tippemet, amit Beni bólogatva elfogadott. – De amúgy meg már itt sem vagyok – tettem hozzá. – Idejét sem tudom, hogy mikor végeztem utoljára délben, hívom is Barnát. Egyébként is neheztelt szerintem, amiért úgy volt, hogy ma is elhúzódik – magyaráztam, miközben már a fülemhez emeltem a telefonom. – Szia – köszöntem, amikor meghallottam a hangját. – Képzeld, végeztem – mondtam olyan izgatottan, mint amikor valami olyan jó hírt osztunk meg, amiről tudjuk, hogy a másik örülni fog neki.

– Hogyhogy? – szólt Barna meglepetten.

– Bedöglött a kapszula. Úgyhogy leállt a forgatás, én pedig indulok haza – hadartam boldogan.

– De jó! Úgyis beszélni akarok veled – mondta, mire felszaladt a szemöldököm.

– Igen?

– Aha.

– Miről?

– Majd... Majd személyesen.

– Rendben, indulok.

– Aliz... – tette hozzá.

– Igen?

– Hozol kaját? Még nem rendeltem, és ha úgyis jössz...

– Persze – vágtam közbe. – A szokásost?

– Igen – felelte.

– Jó. Megveszem és jövök – mondtam, majd leraktam a telefont és megilletődve néztem Benire, aki észrevette, hogy valami van velem, ezért sietősen befejezte a saját hívását. Azt hiszem éppen a tűzoltókkal beszélt a beragadt ajtajú kapszuláról.

– Mi a gond? – szorította a vállához a telefonját és kérdőn nézett rám.

– Barna – feleltem. – Mondtam neki, hogy indulok haza, amire azt mondta, jó, mert úgyis beszélni akar velem...

– Aha.

– Ne, várj – meresztgettem a szemem. – Azt mondta... Beszélni. Szeretne. Velem – ismételtem meg szavanként.

Beni erre enyhén összehúzta a szemét, és pár pillanatig gondolkodott, majd a felismeréstől ajkával egy ó-t formálva bólintott.

– Bizony – vigyorogtam boldogan.

– Gondolod, hogy...? – lepődött meg.

– Igen – feleltem határozottan. – Ez lesz az. Ma megkéri a kezem – suttogtam magam elé meredve.

Pontosan négy héttel ezelőtt történt, hogy Barna, akivel már két éve egy párt alkotunk, tavaly nyáron pedig össze is költöztünk, az erkélyen telefonált, amikor hazaértem. Valami munkadolognak tűnt, webshopfejlesztőként gyakran megesik, hogy hívják, és hosszasan variálnak, ezért nem zavartam, csak kikopogtam az üvegen, mire megfordulva intett nekem, és jelezte, hogy mindjárt lerakja. Visszamutogattam, hogy csak nyugodtan, aztán a teraszajtótól ellépve átvágtam a nappalin a hálószoba felé, elhaladva Barna otthonra kialakított dolgozósarka mellett, amin a számítógépe bekapcsolt állapotban volt, a megnyitott böngészővel. Ami mellett szokás szerint elsétáltam, oda sem figyelve rá, aztán a szemem sarkából megláttam valamit, amitől két lépéssel később megtorpantam, és összehúzott szemöldökkel visszaléptem, és gyanakvón néztem a megnyitott weboldalt. Nem rémlett, hogy mondta volna, hogy ékszerüzlet webshopon dolgozik, ráadásul olyanon, ami ennyire előrehaladott állapotban van már, mint amilyen a monitoron lévő üzleté volt. Működőképesnek tűnt, rendelhető termékekkel. Még a megnyitott eljegyzési gyűrű is kosárba helyezhető volt. Furcsa, gondoltam... És akkor hirtelen megértettem. A webshopot nem Barna készíti. Hanem már kész van. És a megnyitott terméket nem ő tölti fel. Hanem ő nézi. Vagy... Vagy éppen megveszi. Eljegyzésre készül. Barna el akar jegyezni. A felismeréstől riadtan kapcsoltam, és egy pillanat alatt elugrottam a gépétől, mielőtt még visszaérne a teraszról, és kiderülne, hogy megláttam a tervét. Hogy ezt elkerüljem, olyan gyorsan rohantam be a fürdőszobába, mintha menekülnék, és még a sípcsontomat is beütöttem a tévészekrény élébe, amit néma szitkozódással és a fájdalomtól könnybe lábadt szemmel tűrtem. A fürdőszobaajtót becsukva nekidöntöttem a hátam, lecsúsztam a földig, és ellenőriztem a lábamon a frissen keletkezett sérülést. Sziszegve tapogattam meg a felhorzsolódott bőrt, amit megpróbáltam visszanyomkodni, mintha ennyivel el lehetne intézni, miközben hallottam az ajtón túlról, hogy Barna letette a telefont, és visszaérkezik a nappaliba. A nyikorgó székhang alapján leült a gépéhez, amikor pedig kimentem a fürdőből, már nem az ékszeroldal volt megnyitva. Eltüntette onnan, hogy ne lássam.

Ez négy héttel ezelőtt volt, és bár már aznap elújságoltam a szüleimnek, a nővéremnek, sőt, még Beninek és a feleségének is, hogy mit láttam, azóta sem terelődött a szó semmi ilyesmire köztünk Barnával. Egy idő után azt gondoltam, hogy valamiféle különleges alkalomra vár, így kissé meglepett a hétköznap, munka utáni lánykérés gondolata, de végül arra jutottam, hogy a kapcsolatunkat egyébként sem a nagyívű dolgok jellemzik, inkább az egyszerűség, és a miért ne hozzáállás, elvégre az összeköltözésünk is így zajlott, úgyhogy emiatt talán még jobban is passzolhat egy spontán szerda délutáni eljegyzés, aminek egyre jobban tetszett a gondolata.

A stúdió folyosóján Beni kérdőn nézett rám, mire rájöttem, hogy valószínűleg mondott valamit.

– Azért remélem, Barnának gyorsabban megy majd a válasz – jegyezte meg.

– Bocs, mit kérdeztél? – zökkentem ki a bambulásból.

– Hogy tudod már, mit felelsz? – nézett fürkészőn.

– Ja! Hogy az. Persze – bólogattam. – Az elmúlt egy hónapban egymilliószor átgondoltam. És igen. Persze, hogy igen!

– Hmm – nézett rám elgondolkodva.

– Mi az?

– Beni, itt van egy hegesztő, azt mondja, ki kell vágni a kapszula ajtaját – állt meg mellettünk egy fejmikrofonos asszisztens.

– Mi? Nehogy kivágják, arra nincs biztosítva a gép! – hőkölt hátra. – Jövök – mondta idegesen, majd felém fordult.

– Menj csak – engedtem útjára. – Én is rohanok, még vennem kell kaját – tettem hozzá, mire Beni, aki már elindult a másik irányba, megtorpant.

– Várj, mi? – szólt utánam. – Milyen kaját?

– Barna kérte, hogy vigyek innen a... – mutattam abba az irányba, amerre a stúdió melletti kifőzde található, amire Beni a fejét rázva közbeszólt, mivel pontosan tudta, hogy hol van. Nem azt nem értette.

– Te viszed a kaját a saját lánykérésedre? – furcsállotta.

– Hát... – vontam meg a vállam. – Gondolom, ő készül minden mással – próbálkoztam, de Beni még mindig kérdőn nézett. – És sokszor viszek innen amúgy is – tettem hozzá, bár még mindig nem volt elég meggyőző az érvelésem. – Vagy talán pont ez a terve. Hogy ne gyanakodjak, hanem minden olyan hétköznapinak tűnjön, közben meg... – vigyorodtam el sokat sejtetően. – Hazaérek és bumm – vizionáltam, de félbeszakadt a beszélgetésünk, mivel visszajött érte az asszisztens, így Beni gyorsan sok sikert kívánt nekem, és sietett a stúdióba, én pedig pár pillanatig álltam a folyosón, majd egy hatalmasat sóhajtva megfordultam, és elindultam a kijárat felé.

A stúdióból kilépve a mesterséges fények után kissé hunyorogva tettem a homlokomra a kezem, és a májusi napsütésben átsétáltam a közeli kifőzdéhez, ahol kértem elvitelre két adag panírozott csirkemellcsíkot hasábburgonyával. A szokásos rendelés volt, mégis ünnepiként vettem át az összecsomózott fülű szatyrot a pult felett.

2.

Mivel szinte vibráltam az izgatottságtól, nem akartam a tömegközlekedéssel időzni, minél előbb haza akartam érni, úgyhogy a stúdió előtt leintettem egy taxit, beültem a hátsó ülésre és bemondtam a címet, majd az átmelegedett aljú dobozt a combomra tettem, ami gyors tempóban emelkedett fel-le, ahogy utazás közben türelmetlenül járattam a lábam. A tekintetem a zacskó fülébe akasztott ujjaimra tévedt, kissé megemeltem a kifeszített kézfejemet, és a csupasz gyűrűsujjamra meredtem, megpróbálva odaképzelni a honlapon látott darabot, aztán elkaptam a tekintetem róla, és kissé középre dőlve kinéztem a szélvédőn, hogy mitől fékeztünk le. A kocsisor, aminek a végére értünk, araszolgatva haladt előttünk, és a taxis, látva a kíváncsiskodásomat, hangosan megjegyezte azt, amire magamtól is rájöttem. Hogy tömeg van.

– Igen – suttogtam, és ismét a gyűrűsujjamra pillantottam, majd ökölbe zártam a kezem. Türelmetlenül vártam, hogy hazaérjek.

Úgy húsz idegőrlő perccel később kiszálltam a taxiból a háromemeletes társasház előtt, és a bejárathoz lépve a kulcs után kutattam a táskámban. Az állandó sminkpróbáktól alapozós, rúzscsíkos és tusvonalas kézfejemmel belöktem a kaput, és bementem a kinti meleghez képest hűvös lépcsőházba. A dobozzal a kezemben indultam meg a lépcsőn, és az elsőre felérve megálltam az ajtó előtt, ahol még el is mosolyodtam egy pillanatra, úgy, mint aki véletlenül tud a saját meglepetésbulijáról, majd erőt vettem magamon, és újra elkomolyodtam, nehogy eláruljam magam, és a kulcsot elfordítva benyitottam.

Valamiféle halk zenére számítottam, ezért kissé meglepett a csend, ami fogadott. Csak a billentyűzet megszokott kattogása hallatszódott odabentről.

Az ajtót a rövid szárú Converse-em sarkával löktem vissza, szándékosan jó hangosan, hogy nagyot csapódjon, így Barna számára egyértelművé tegyem, hogy itthon vagyok. Még időztem is egy kicsit az előszobában, hogy esetleg fel tudjon készülni, ha mondjuk az érkezésemig visszaült a gépéhez dolgozni, vagy ilyesmi. Úgy bő fél percig szöszmötöltem a semmivel, végül fogtam az ételes zacskót, és bementem vele a nappaliba, ahol megilletődötten torpantam meg. Ugyanis Barna nekem háttal ült a gépénél, és zavartalanul dolgozott. Körülnéztem, de semmit nem láttam, ami bármilyen készültségre vagy különleges alkalomra utalt volna. Az ülőgarnitúra előtti asztalon nem volt kikészítve pohár, nem volt kis doboz, nem szólt a zene, nem volt semmi. Csak az albérletünk szokásos életképe fogadott, a nekem háttal ülő Barnával, aki még befejezett valami gépelést, majd hátrafordulva rám mosolygott a gamer székéből.

– Már meg is jöttél? – kérdezte meglepetten.

– Igen – feleltem. – Taxival jöttem – tettem hozzá.

– Tényleg? Hogyhogy? – csodálkozott el.

– Csak... – vontam meg a vállam bizonytalanul. – Hogy ne hűljön ki annyira – mutattam fel a dobozt, és még egyszer körbepillantottam. Nem, semmi extra nem volt, minden a szokásosan nézett ki.

– Oké – lökte el magát Barna az asztaltól, és hátragurult egy kicsit a székével, úgy nézett rám.

– Meg mert mondtad, hogy beszélni szeretnél velem – tettem hozzá. – Azért is siettem.

– Ja, az – köszörülte meg a torkát. – Igen – bólogatott. – Azt kéne. Beszélnünk.

– Rendben – fojtottam el a vigyoromat, és kérdőn megvontam a vállam. – És megyünk valamerre, vagy...? – kérdeztem.

– Nem, nem – rázta meg a fejét. – Inkább itt, nyugiban – mondta.

– Egyetértek – helyeseltem, mire Barna felvonta a szemöldökét. – Mármint, nekem jó, ha maradunk – tettem hozzá gyorsan, mielőtt még rájönne, hogy tudom, mi történik. – Ezt lerakom és jövök – mutattam fel a kezemben fogott ételesdobozt.

– Jó, én meg mentem a dolgaimat – fordult vissza a gépéhez, és az egérrel elkezdte bezárni a megnyitott lapokat, miközben én vadul kalapáló szívvel sétáltam át a konyhába, és leraktam a pultra az összecsomózott fülű szatyrot, majd hallva, hogy a nappaliban Barna feláll a székéből, idegesen összeugrott a gyomrom, és a konyhapulton támaszkodva vettem pár mély lélegzetet, aztán utoljára kifújtam magam, és egy határozott biccentéssel megfordultam, hogy kimenjek.

A nappaliban Barna a szoba közepén állt, és idegesen tördelte az ujjait, majd az érkezésemkor felém fordult, és halványan elmosolyodott, amit viszonoztam, és a szám szélét rágva megálltam előtte, izgatott kíváncsisággal nézve a szemébe.

– Itt vagyok – mondtam halkan.

– Oké – bólogatott, és kifújva magát bele is kezdett. – Figyelj, az a helyzet, hogy együtt vagyunk már... Két éve.

– Igen – suttogtam.

– Végigcsináltunk együtt nagyon sok mindent.

– Igen – értettem egyet.

– Ha voltak is nehézségek, ahhoz, hogy most mindketten ott tartsunk, ahol, ahhoz kellett a másik segítsége és támogatása – mondta, utalva azokra az időkre, amikor nem ment minden ennyire flottul, és én a kvízműsor forgatásán voltam éjjel-nappal, ő pedig a saját vállalkozását próbálta beindítani.

– Igen, ilyen is volt – értettem egyet mosolyogva.

– Szerintem elképesztően szerencsések vagyunk, hogy egymásra találtunk, és hogy ilyen két év van mögöttünk. Viszont azt is tudom, hogy te is érzed a közelgő fordulópontot – tette hozzá, és kíváncsian vizslatott, mintha csak azt akarná tudni, hogy reagálok a szavaira.

– Igen. Én is érzem – erősítettem meg a torkomban dobogó szívvel, és a tekintetemmel követtem a kézmozdulatát, ahogy először fellélegezve beletúrt a hajába, aztán hátratette maga mögé, a hátsó zsebéhez.

– Te is? – kérdezte hitetlenkedő mosollyal az arcán.

– Igen, persze – bólogattam hevesen, le sem véve a szemem a kezéről, amit még mindig maga mögött tartott, aztán lassan előrehúzta. Jön a doboz. Ott lesz a gyűrűsdoboz. Most! – zakatoltak a gondolataim, miközben Barna előreemelte a kezét, amiben... Amiben nem volt semmi. Összehúztam a szemöldököm, és kérdőn néztem a szemébe.

– Akkor szerinted is szakítanunk kéne? – kérdezte megkönnyebbülten.

Én pedig vele szemben állva egyszerűen megsemmisültem.

– Tessék? – kérdeztem, bár a hangom távolinak és idegennek hatott, mintha magamon kívülről szólt volna. Abban sem voltam biztos, hogy hallotta, mert egyáltalán nem velem foglalkozott, hanem inkább magával. Úgy tűnt, nagy kő esett le a szívéről, ahogy ide-oda járkált előttem, és feloldódott nevetéssel mondta:

–  Annyira érzem, hogy nem megy már egy ideje, te állandóan dolgozol, sokszor késő estig, nekem meg közben beállt a munkarendem, le tudom rakni délután, teljesen más a ritmusunk, és... – magyarázta, majd felém fordult, mintha csak megerősítést várna. Ekkor vette észre, hogy még mindig ugyanúgy állok, némán, mozdulatlanul. – Ugye? – kérdezte a korábbinál kissé bizonytalanabbul, és a válaszomra várva kíváncsian felvonta a szemöldökét, miközben én a szavakat kerestem, amik valahogy nem találtak meg.

– Szakítás? – szólaltam meg végül. – Te szakítasz velem? – meredtem pislogás nélkül Barnára, aki időközben rájött, hogy nem egészen egyre gondolunk, amitől kellőképpen összezavarodott.

– Miért, te... Te nem ezt akarod? – kérdezte.

– Mi? – kerekedett el a szemem. – Nem! – nevettem fel hisztérikusan. – Nem, dehogy. Én nem... – kerestem a szavakat. – Mi az, hogy érzed már egy ideje, és... – gondoltam át a hallottakat, felocsúdva a hideg zuhanyból.

– Ó! – esett le neki, hogy én nem tudtam a terveiről, és sajnálkozva megrázta a fejét. – Basszus, Aliz, azt hittem, te is... – sütötte le a szemét. – Ó, basszus. Mit hittél, miről akarok beszélni?

– Én azt hittem, megkérsz – szakadt ki belőlem őszintén.

– Mire? – kérdezte, majd látva az „ezt nem mondod komolyan” arckifejezésemet, az eddigieknél is jobban ledöbbent. – Ja, hogy megkérlek. Mármint a kezed?

– Igen! – feleltem hevesen. – Ó, istenem – roskadtam le a kanapéra, mert nem éreztem kifejezetten stabilnak a lábaimat. – Ó, istenem – dünnyögtem a tenyerembe temetve az arcomat, és mindkét karommal rákönyököltem a combomra, úgy dülöngéltem előre-hátra. – Jézusom.

– Lánykérés? – motyogta értetlenül Barna, legalább annyira meglepődötten, mint amennyire én voltam. Csak a kettőnk meglepettsége egészen más eredetű volt. – Miért... Miből gondoltad? – kérdezte.

– Láttam a gyűrűt – motyogtam a tenyerembe.

– Milyen gyűrűt? Nem vettem gyűrűt – mondta védekező hangsúllyal.

– Pár hete láttam a gépeden egy megnyitott oldalt. Egy ékszerüzletét – magyaráztam, mire összeráncolta a homlokát, mint akinek fogalma sincs, miről beszélek.

– Jaaaa, hogy az – jutott eszébe váratlanul. – Basszus. Azt egy megrendelő küldte, hogy ehhez hasonló webshopot szeretne. Ó, a francba. Te azt hitted... – esett le neki.

– Azt – dünnyögtem.

– Nem, az csak – kereste a szavakat. – Nem – mondta és odalépve a kanapéhoz leült mellém, én pedig szorosan az arcomra szorítottam a tenyerem.

– Hé – szólt. – Aliz.

– Hm?

– Jól vagy? – kérdezte, mire tehetetlenül felé billentettem a fejem, és elvéve a kezem a szemem elől, kérdőn néztem rá. – Jó, ez hülye kérdés volt.

– Az – értettem egyet. – Szóval... Szakítani akarsz? – kérdeztem halkan.

– Igen – válaszolta.

– Mióta?

– Néhány hónapja már gondolkodom rajta.

– Néhány hónapja – ismételtem meg. – Néhány hónap? – meredtem rá elképedve, miközben megpróbáltam felfogni a kimondott szavak jelentését. Ami egyre jobban gyomron vágott. – Olyan régóta?

– Igen – ismerte be. – Nagyon kettémentünk. Te állandóan dolgozol... – kezdte megint.

– Ezt ne – kértem. – Ne erre fogd. Így ismertél meg, ugyanez volt a munkám, ugyanezekkel a feltételekkel és elhúzódó forgatásokkal – emlékeztettem. – És te is ugyanilyen voltál. Az éjszakába nyúló projektekkel, a határidős honlapokkal, a saját céged indulásával... – soroltam.

– Igen, tudom – helyeselt. – De az enyém megváltozott. Már végzek, amikor akarok – mondta egyszerűen. – Bezárom aznapra az oldalakat, és majd folytatom máskor.

– Igen, és ez tök jó, de az én munkám nem ilyen, és nem is lesz soha – közöltem. – Nem mondhatom egy felvétel előtt, hogy bocs, nem csinálom meg a sminket, mert végeztem. Ez nem így működik.

– Tudom, persze. És ezért mondtam, hogy szerencsések vagyunk, hogy együtt töltöttük az elmúlt két évet, mert tudtuk egymást támogatni. Csak én már mást akarok – tette hozzá pont olyan megfontoltsággal és határozottsággal, mint aki tényleg hónapok óta készült erre. Ehhez képest engem áramütésként ért a hír, és miközben totálisan letaglózott, próbáltam felvenni a ritmust, mert Barnát hallva egyértelmű volt, hogy ő már így döntött.

– Értem – suttogtam elfojtott hangon. – És... És van valami elképzelésed? Hogy legyen? – kérdeztem körbemutatva a közös lakásunkra.

– Pfffff, nem is tudom – fújtatott, pár pillanatig azt tettetve, hogy nincs kész terve, aztán így szólt: – Arra gondoltam, hogy átmegyek egy haveromhoz, és akkor te itt maradhatsz, amíg felmondjuk az albérletet, már ha fel akarod – mondta.

– Fel, persze – bólogattam kábán.

– Oké – mondta, majd a térdére csapott, mint aki lassan végzett is, mire felé fordultam. – Akkor összepakolok, jó?

– Jó – tátogtam pislogás nélkül.

Barna mellettem ülve felém nyúlt, hogy tegyen egy mozdulatot, majd megállt a levegőben, és inkább visszahúzta a kezét, úgy, mint aki nem tudja, ilyen helyzetben mi a helyes. Veregesse meg a vállam, paskolja meg a fejem, esetleg csak szorítsa meg együttérzőn a combom? Vagy inkább ne csináljon semmit? Végül az utóbbi mellett döntött, úgyhogy csak egy együttérző, szomorú arckifejezést kaptam, ami után felállt, és bement a hálószobába, hogy összepakoljon, miközben én totálisan megsemmisülve ültem a kanapén, és pont úgy meredtem magam elé, mint aki tíz perce még azt hitte, menyasszony lesz, de végül csak dobták.

– Istenem, de hülye vagyok – suttogtam magam elé. Négy hete a lánykérésre készülök, miközben Barna hónapok óta szakítani akar. Én azt hittem, ma arra jövök haza, hogy ő készül valamivel, miközben csak a megfelelő pillanatot várta, hogy elmondhassa, vége. Én meg még taxival rohantam, úgy, hogy közben a kaját is megvettem...  Itt megakadtam a félreértések végiggondolásában, mert valami bekattant az agyamban, aminek hatására elvettem a tenyerem az arcom elől, és összehúztam a szemöldököm. Az oké, hogy hónapok óta elsunnyogja, hogy szakítani akar. Hogy várta a megfelelő pillanatot. Amikor nem jövök későn, és neki sincs úgy semmi. Amikor hamar végzek, és normálisan van időnk megbeszélni. De velem ellentétben ő ezt tudta. Ő erre készült ma. És mégis...

– Barna! – kiáltottam, miután megköszörültem a torkom.

A szólításra kidugta a fejét a hálóból, és még mindig azzal a szomorú mosollyal nézett rám.

– Igen?

– Akkor te tudtad, hogy ma ezt elmondod nekem, ugye? Amikor telefonáltam, hogy előbb jövök.

– Igen – ismerte be. – Gondoltam, ez egy nyugis délután, beszéljük meg.

– Aha – bólogattam. – Szóval tudtad, hogy hazaérek, és elmondod.

– Igen.

– A szakítást – ismételtettem meg, csak hogy biztos legyen.

– Igen, egy ideje már készültem rá, és ma, amikor hívtál, hogy ennyivel előbb jössz, akkor...

– Akkor gondoltad, ez egy ideális alkalom.

– Lényegében igen – ismerte be.

– Hogy befejezzük.

– Igen.

– Meg még arra – álltam fel és átsétáltam a konyhába –, hogy ezt hazahozasd – léptem ki az ajtón a kezemben a zacskóval. – Valakivel, akit éppen dobsz – közöltem elképedve, miközben kibontottam a csomagolást, mire Barna egy „francba” szemlesütéssel fogta fel, hogy hajszál híján múlott. Majdnem sikerült normálisan lezárnia a dolgot. Csak az a panírozott csirke ne lett volna.

– Hát, gondoltam, mindentől függetlenül... – kezdte.

– Mindentől függetlenül mi? – röhögtem el magam. – Mindentől függetlenül hozzak neked kaját a kedvenc helyedről? Utoljára? Mielőtt szakítasz velem? – kérdeztem elképedve. – Ezt nem hiszem el.

– Jó, most így végiggondolva – tette fel a kezét védekezőn, majd elkapta és a hasához szorította a kajásdobozt, amit menet közben vágtam oda hozzá, amikor beléptem előtte a szobába, és őt megelőzve a szekrényhez léptem, amit idegesen kitártam. – Most mit csinálsz? – kérdezte, még mindig alul-felül két kézzel tartva a dobozt, nehogy kiszóródjon a tartalma.

– Hogy mit csinálok? – cibáltam le a bőröndömet a felső polcról. – Elmondom, mit csinálok. Én pakolok össze. Én hagylak itt. És én megyek el innen. Te pedig a több hónapi tervezgetésed végén nyugodtan edd meg a panírozott csirkédet – közöltem, és felhajtottam a bőrönd tetejét, ami huppanva ért földet a másik oldalon, miközben gondolkodás nélkül kezdtem beleszórni a ruháimat, cipőimet, bármit, amit csak találtam.

– Aliz... – próbált nyugtatni Barna, de azért volt annyi esze, hogy ezt csak a szobaajtóból tegye, tisztes távolságból, ami nem mellesleg dobótávon kívül esett.

A szólítgatására oda sem figyeltem, csak hitetlenkedve csóváltam a fejem, miközben válogatás nélkül szórtam be mindent, ami a kezem ügyébe került, azt sem tudva, hogy mit, és egyáltalán hová viszek, majd amikor úgy ítéltem meg, több már nem fog beleférni, hagytam a fenébe a szekrényben maradt holmimat, rátérdeltem a bőröndre, és behúztam a cipzárját. Miután felállítottam, meg akartam emelni, de ezúttal már sokkal nehezebbnek bizonyult, mint üresen, így kirángattam a fogóját, és magam után húzva indultam ki a hálóból, de a bőrönd nekiütközött az ágy sarkának, és kifordulva felborult. A hirtelen irányváltástól a fogantyút tartó kezem is kicsavarodott, amit látva Barna automatikusan megindult felém, de egy odavetett pillantással megállítottam, amitől megtorpant, én pedig pár pillanatra lehunytam a szemem, hogy összeszedjem magam, majd hosszasan kifújtam a levegőt, és a szememet kinyitva higgadtabban kezdtem húzni a bőröndöt.

– Aliz – kezdte Barna halk, nyugodt hangsúllyal, miközben elhaladtam előtte. – Hová mész? – kérdezte.

– Nem tudom – feleltem őszintén.

– Várj már – próbálkozott, és lassan utánam indult, még mindig nagyon bölcsen több lépés lemaradásban. – Én nem így akartam. Bárcsak... Bárcsak... – ismételte, mire kérdőn visszafordultam a közlekedőben, és kíváncsian vártam, hogy folytassa.

– Bárcsak mi? Kértél volna extra köretet is? – segítettem ki szarkasztikusan, amikor úgy tűnt, nem tudja befejezni a mondatot.

– Jaj, ne már – mondta úgy, mintha neki állna feljebb, amire felvontam a szemöldököm. Barna erre azonnal visszavett a hevességéből, és megrázta a fejét. – Jó, a kajás dolgot tényleg elcsesztem – ismerte be.

– Nem, Barna, te nemcsak ezt cseszted el, hanem mindent. Ezt az egészet – mutattam magunkra felváltva.

– Tudom, és sajnálom.

– Igen, én is – azzal kiléptem az ajtón, és kihúztam magam mögött a bőröndömet a liftig. – Sajnálom, hogy hónapok óta ért benned a szakítás, de nem volt merszed előbb elmondani – kezdtem. – Sajnálom, hogy nekem ebből semmi nem tűnt fel. Sajnálom, hogy félreértettem a megnyitott honlapot, és azt hittem, hogy arrafelé tart a kapcsolatunk – soroltam, majd egy „mi lesz már” pillantással néztem a liftre, aminek végül kinyílt az ajtaja. – És leginkább azt sajnálom, amit mondtam volna, ha az történik, amire én számítottam – léptem be a liftbe.

A felvonó nyitott ajtaja előtt hirtelen megjelent Barna, rövid ujjú pólóban és otthoni sortjában, zokniban állt előttem a lépcsőházban, és kíváncsian nézett rám.

– Igent mondtál volna? – kérdezte úgy, mint akinek csak most jutott el a tudatáig, hogy én szakítás helyett egészen másra készültem. Amire nyilván volt egy válaszom. Vagyis lett volna.

De nem mondtam ki, mert már nem volt aktuális, csak szó nélkül hagytam, hogy lassan becsukódjon a liftajtó, elválasztva minket egymástól. Az ajtó záródását követően egy meggyötört „mi a franc?” sóhajjal hajtottam oldalra a fejem, és a hideg fémnek nyomva a homlokomat, megpróbáltam összeszedni a gondolataimat, miközben a felvonó elindult lefelé.

Az első emeletről túl hamar leért a lift, így nem jutottam semmire, csak bámultam a szemem elé táruló földszintre, aztán a bőröndöt magammal húzva gyorsan kiszálltam, mielőtt még visszavinne. A májusi napsütésbe kilépve tanácstalanul néztem körbe, miközben előszedtem a zsebemből a telefont, és benyomtam a hívást. Beni a harmadik csöngésre felvette. A hangsúlyából ítélve még bent volt a stúdióban.

– Naaaa? – kérdezte.

– Megvan az a jelenet, amikor a lány azt hiszi, megkérik a kezét, de igazából a fiú szakítani akar vele? – kérdeztem gyaloglás közben.

– Nem tudom, sok ilyen film van, melyikre gondolsz?

– Az életemre – vágtam rá, majd a néma csendet hallva tehetetlenül hozzátettem: – Ez most történt, velem!

– Mi van? – kérdezte. – Egy pillanat, mindjárt – szólt oda valakinek, majd ismét hozzám intézte a szavait: – Hogy micsoda?

– Ahogy mondom – ráztam a fejem, miközben visszapillantottam a házra, aminek első emeleti nyitott teraszajtajának függönyét lágyan mozgatta a szellő.

– Nem akart megkérni – ingattam a fejem. – Szakítani akart...

– De láttad a gyűrűt!

– Nem. Nem a gyűrűt láttam, hanem egy gyűrűt. Kiderült, hogy csak egy referenciaoldal volt valami felkéréséhez – meséltem.

– Neee!

– De. Semmi ilyen szándéka nem volt. Sőt. Igazából már hónapok óta készült a szakításra.

– Hónapok óta?

– Igen. Csak várta az ideális pillanatot.

– A mai volt az?

– Abszolút – feleltem kínosan felnevetve. – Gondolj bele. Hazaérek, és minden, amire számítok, abban a pillanatban köddé válik, és zene, bor, virágszirmok és ékszeresdoboz helyett... A barátom közli, hogy szakítsunk.

– De... Nem értem. Mondta, hogy miért?

– Igen. Mert én sokat dolgozom.

– És ezt két évig nem vette észre?

– Addig nem vette észre, amíg ez így neki is kényelmes volt és kapóra jött – feleltem. –  Onnantól kezdve, hogy ő már tudja lazábban is csinálni a munkáját, és több ideje van, már az enyém a gond – magyaráztam. – Basszus – fújtattam tehetetlenül.

– De nem is utalt rá? Hogy gond van?

– Nem tudom. Nem. Vagyis, egyszer-kétszer vitáztunk emiatt, meg volt pár megjegyzése, ha nagyon sokat csúszott a forgatás, de... De nem hittem, hogy ekkora a baj köztünk. Én nem így éltem meg – gondolkodtam el. – Mert ilyen nagyon sokszor volt régen fordított helyzetben is. Hogy ő mondta le, neki húzódott el, vagy jött közbe valami. Azt érdekes módon túlélte a kapcsolatunk.

– Hát, nagyon sajnálom.

– Igen, én is – mondtam keserűen.

– És most? Mi lesz?

– Nem tudom, komolyan. Összepakoltam, és eljöttem.

– Mi? Hogy érted? Kidobott? – akadt ki Beni.

– Nem, dehogy – feleltem. – Eredetileg ő ment volna el egy barátjához, nekem felajánlotta, hogy maradjak, csak nem tudom, nem akartam azok után, hogy kaját hozatott velem a szakításhoz.

– Uhhh.

– Igen – helyeseltem kelletlenül, Beni pedig inkább hallgatott a vonal túlsó felén, és nem kommentálta a dolgot. Vagy nem találta a szavakat. – Úgyhogy ennek tudatában fogtam magam, és eljöttem. Csak most... – néztem körbe –, csak most nem tudom merre – sóhajtottam és a keresztutcába bekanyarodva megtorpantam. – Nahát! – kiáltottam fel.

– Mi az?

– Még itt a taxi, ami hozott – néztem a sárga kocsit, ami az egyik fa árnyékában állt az úton. Neki az elmúlt negyedórában nem volt fuvarja. Nekem meg az elmúlt negyedórában tönkrement az életem.

A bőröndöt magam után rángatva megindultam az autó felé, miközben még mindig Benivel beszéltem, akinek a hangja maximális együttérzésről és sajnálatról tanúskodott.

– Gyere vissza a felvételre – ajánlotta fel, miközben én vállal a fülemhez szorítottam a telefont, úgy nyitottam ki az autó hátsó ajtaját. A taxis a vezetőülésről hátranézve kissé megilletődött, hogy újra engem lát, aztán észrevette a kezemben a bőrönd fogantyúját, és kipattant a kocsiból.

– Köszönöm – adtam át neki, és amíg ő hátravitte a csomagtartóhoz, én beültem a hátsó ülésre, ugyanoda, ahol nemrég még izgatottan vártam, hogy hazaérjek.

– Nem hinném, hogy visszamegyek a felvételre... Ez most derült égből villámcsapásként ért. Nincs nagyon kedvem közösségben lenni – suttogtam összetörve, miközben a taxis lecsapta a csomagtartót, és megkerülve a kocsit beszállt előre.

– Akkor szólok Klaunak, hogy átmész hozzánk – javasolta Beni, miközben a háttérből hegesztés hangját hallottam. – Maradj nálunk egy darabig.

– Kösz, rendes vagy, de még nem tudom, éppen most ültem be a taxiba, és... – mondtam, majd a telefont elvéve a fülemtől rápillantottam a kijelzőre. Barnától jelzett bejövő hívást. – Most meg miért hív? – kérdeztem.

– Kicsoda? Barna?

– Aha – feleltem.

– Felveszed?

– Dehogy. Inkább elindulok.

– Jó, akkor szóljak Klaunak? Jössz hozzánk?

– Hagyjál már! – fakadtam ki a folyamatos hívást érzékelve. – Mármint nem te – szóltam Beninek, aki a kitörésemre elhallgatott a vonal másik oldalán. – Barna hívogat szüntelenül.

– Még mindig?

– Megállás nélkül.

– Vajon mit akar?

– Talán a lemaradt szószt reklamálja.

– Legalább humorodnál vagy.

– Dehogy vagyok. Az életem alig húsz perc alatt romokban, és fogalmam sincs, mihez kezdjek – fogtam be a szemem a szabad kezemmel.

– Hová mehetünk? – fordult hátra a taxis.

– Egy pillanat – néztem rá a mutató- és középső ujjam közti résen.

– Indulj el hozzánk – szólt Beni a telefonba, ami megint bejövő hívást jelzett.

– Nem – ráztam meg a fejem. – Messzebb akarok lenni. Ettől az egésztől. Barnától. Attól, hogy most elkezdi játszani az aggódót, mert nem úgy alakult, ahogy ő akarta, hanem helyette én mentem el, ráadásul extra gyorsan. – Az agyam megállás nélkül kattogott, és a fejemet hátradöntve az ülésen lehunytam a szemem. – Most szükségem van egy kis időre és nyugira, hogy feldolgozzam ezt az egészet.

– Érthető, persze. De mire gondolsz?

– Legyen szíves – szóltam a taxisnak.

– Igen?

– Kivinne a reptérre?

– A reptérre? – kérdezte.

– A reptérre? – kérdezte Beni is a telefonban.

– Igen – bólintottam. – A reptérre – ismételtem meg.

– Rendben – mondta a taxis, majd kitéve az indexet elindult az úton, aminek következtében elhajtottunk a házunk előtt.

A hátsó ablakhoz nyomva a fejem felnéztem a teraszunkra, amin Barna állt a telefont a füléhez szorítva, és aggódva járkált fel-alá, majd, amikor észrevette az elhaladó kocsit, és a hátsó ülésen engem, a telefont leengedve a kezében rákönyökölt a korlátra és szomorú arccal nézett a szemembe. Állva a tekintetét visszanéztem rá, miközben a száját nyitotta, hogy mondjon valamit, de én csak csalódottan megráztam a fejem, majd anélkül, hogy visszanéztem volna az ablakon, előre fordultam, és a fülemhez emeltem a telefont, ahol Beni még mindig vonalban volt.

– Itt vagy? – kérdeztem a hegesztőhang közepette.

– Igen – felelte, és hallhatóan odébb ment egy kicsit. – Mondd, te tényleg azt mondtad, hogy reptér? – kérdezte.

– Igen. Elmegyek Líviához.

– A nővéredhez?

– Igen.

– A nővéredhez, aki Londonban lakik.

– Igen.

– Londonba mész.

– Igen.

– Repülővel.

– Igen.

– És ezt... Hogy tervezed? – érdeklődött kíváncsi hangsúllyal.

– Mármint a munka miatt?

– Nem, azt gondoltam, hogy kiveszel szabadságot.

– Megoldható?

– Valahogy biztos – felelte.

– Nem látom, mi lesz a közeljövőben – mondtam, mert nem volt kéznél a beosztásom.

– Várj, nézem közben. Lesz három rész „Járókelőből modell” felvétel – sorolta Beni.

– Arra tudok valakit – ajánlottam fel rögtön, hogy ne hagyjam teljesen cserben.

– Jó, ez már a jövő hét, itt KvízKapszulázunk.

– Ott eleve van beugróm – helyeseltem.

– Itt semmi, egy hét múlva szerdán csak egy próba, az nem... Ó basszus.

– Mi az? – kérdeztem.

– Jövő péntek.

– Mi van akkor? – kérdeztem, előre sejtve, hogy ez azt jelenti, valami olyan lesz, amihez kifejezetten én kellek.

– A szezonzáró tévés gála – mondta, én pedig tudva, hogy arra az alkalomra az összes műsor valamennyi műsorvezetőjét és a meghívott díszvendégeket is sminkelni kell, akik közül vannak, akik mindig külön engem kérnek, bólintottam.

– Visszajövök a gálára – ígértem meg.

– Rendben – válaszolta, majd, mintha csak eszébe jutott volna valami, hozzátette: – Ez a része tudtam, hogy rendben lesz. De... mégis hogy gondolod az utad Londonba? – kérdezte, én pedig magamtól is kitaláltam, hogy mire akar kilyukadni.

– Tudom, hogy félek a repüléstől – kezdtem elszántan.

– Várj, te nem félsz – emlékeztetett. – Aki fél, az attól még felül a gépre. Te fel sem ülsz!

– De... – erősködtem.

– Aliz, komolyan. Nem jöttél velünk Dominikára műsort forgatni, csak mert nem repülsz.

– Igen, tudom – bólintottam.

– És a Maldívra sem.

– Tudom.

– És emiatt kihagytad a „Hírességek a vadonban” brazil forgatását is – sorolta az elmúlt évek „Aliz kontra repülés” eseteket, amikor mindig alul maradtam.

– Tudom, tudom. De azok messze vannak, azért. Közelre felülök. Ha muszáj. És most muszáj.

– Azt értem, de mégis, hogy?

– Nem tudom, ma azt hittem, megkérik a kezem, és helyette szakítottak velem. Gondolom, ezzel megvolt a napom legrosszabb része – feleltem, majd sóhajtottam egyet. – Szükségem van Livire. Elmegyek hozzá – mondtam, közben hallottam, hogy valaki beszél Benihez.

– Kiszedtük a játékost a kapszulából. Nincs gond, jól van. És azt mondta, egy életre megjegyezte, amit nem tudott a Jagelló-házról, többet nem rontja el.

– Jövök, egy pillanat – válaszolta Beni, majd ismét hozzám intézte a szavait: – Értem, és szerintem is jó ötlet. Jót fog tenni. Mikor indul a géped?

– Nem tudom – feleltem, a fejemet fáradtan nekidöntve az ablaküvegnek.

– De van járat? Megy ma még gép Londonba?

– Azt sem tudom. Passz. Nem néztem semmit, én csak... – suttogtam. – Én csak elindultam.

– Oké, na jó, intéztetem az asszisztensemmel, mindjárt visszaszólok, hogy mi van – zárta le Beni és letette.

Leengedtem a kezemben fogott telefont, és bágyadtan kinéztem az ablakon. A taxis rám nézett a visszapillantóból.

– Elnézést.

– Igen?

– Az étel, amit vitt odafele – kezdte. – Nagyon jó illata volt, mi volt az?

– Panírozott csirkecsíkok és krumpli – feleltem.

– Milyen volt?

– Nem tudom – ráztam meg a fejem. – Ott hagytam. Az elmúlt két évvel együtt – suttogtam.

– Tessék?

– Semmi – legyintettem, és lenéztem az ölemben rezgő telefonra. Barna volt, már hetedszerre, amióta eljöttem. Ismét kinyomtam a hívást, majd az elsuhanó tájat néztem, amikor ismét megcsörrent a telefonom. Bambán lepillantottam a készülékre, amin ezúttal Beni neve jelent meg, úgyhogy azonnal felvettem.

– Itt vagyok – szóltam bele.

– Na, jó hír, még négy gép megy ma Londonba, volt is hely. A tizenhat órásra foglaltak neked egy jegyet, elvileg azt még el is éred.

– Örök hála, Beni – feleltem megkönnyebbülten. – Hol fizetem ki?

– Most ne ezzel foglalkozz, később elrendezzük.

– Nagyon köszi – mosolyodtam el szomorúan, majd a lassítást érzékelve kinéztem az ablakon. – Azt hiszem, megjöttünk.

– Melyik terminál? – kérdezte a taxis, felkanyarodva a sorompóhoz.

– Kettő bé – felelte Beni a telefonban, aki hallotta a kérdést.

– Kettő bé – ismételtem meg.

Később a sofőr kiszállt, és hátrament a csomagtartóhoz, miközben én kikászálódtam a hátsó ülésről, és a telefont a fülemhez szorítva néztem szét.

– Itt vagyok – suttogtam a bőröndöket húzkodó emberek között állva a járdán.

– Jól leszel? – kérdezte Beni őszinte aggodalommal a hangjában.

– Nem tudom. Fogalmam sincs – ingattam a fejem, és körbepillantva kezdett eluralkodni rajtam a félelem. – Lehet bent kapni gyógyszert? Muszáj vennem valamit, ami lelazít – suttogtam idegesen, mert már a reptér látványától görcsbe rándult a gyomrom.

– Azt úgy hívják, alkohol – vágta rá Beni. – De amúgy lehet.

– Jó – fújtattam.

– Ne félj. Csak gondolj arra, hogy gép még nem maradt fent.

– Ez nagy segítség, köszi – grimaszoltam fájdalmas arckifejezéssel, és a taxist figyeltem, aki kiemelte a kocsiból a bőröndömet, és lecsapta a csomagtartó tetejét.

– A nővérednek szóltál? – kérdezte Beni.

– Mindjárt felhívom, ahogy beértem – mondtam.

– A szüleid?

– Őket is – tettem hozzá.

– Még őket sem hívtad?

– Nem, a Barna-sztorira több idő kell, nem lehet futtában. Folyamatosan eljegyzési buli hírére számítanak, nem szakításra – közöltem gondterhelt sóhajjal, és átvettem a bőröndöt a taxistól. – Köszönöm szépen.

– Mindene megvan? – kérdezte a sofőr.

– Igen – néztem magamra. Nálam volt a bőröndöm és a táskám. Már csak a bátorságomat nem találtam, de azt nem a taxiban hagytam.

– Jó utat – köszönt el.

– Köszönöm – fújtattam, és végignéztem, ahogy a sofőr elhajt, otthagy a terminál előtt, amitől valahogy élessé vált az egész „Barna szakított, ezért hirtelen elmegyek Londonba” agymenésem. Igazából visszamehettem volna a stúdióba, vagy tényleg egy darabig Beniékhez.

– Aliz! – szólt Beni a telefonba, kizökkentve a kétségbeesett gondolataimból.

– Igen?

– Menj, mert lekésed – figyelmeztetett, én pedig még egyszer visszanéztem, azon tűnődve, hogy meghátráljak-e, ami csak annyiból állna, hogy a következő taxival egyszerűen visszamegyek a reptérről, vagy... Vagy hallgassak az első megérzésemre, és a váratlan, még fel sem fogott szakítás miatt kerüljek minél messzebbre attól a ponttól, ahol megsérültem.

A reptér előtt állva gyorsított felvételként végigpörgettem a napom, onnantól kezdve, hogy nagy reményekkel kiszálltam a taxiból, egészen addig, hogy nem sokkal később lesújtva ültem vissza a hátsó ülésre. A közben eltelt negyedóra történéseit visszajátszva (különös tekintettel Barna viselkedésére és mondandójára), félelem ide, repülésfóbia oda, a következő pillanatban már bent is voltam az épületben, ahol a hatalmas táblán megnéztem, hogy hányas pultnál van a check-in, de magamtól is kitaláltam volna, mert a hosszan kígyózó sorok között csak egynél nem állt már utas. Az volt a londoni járat. Az üresen maradt kordonoszlopok között végighúztam a bőröndömet, és a pultnál felraktam a futószalagra, miközben a reptéri dolgozó elvette az útlevelem, majd megkereste a foglalásom.

– A tizenhatos kapu lesz – adta vissza az igazolványom. – Jó utat.

– Köszönöm – feleltem, és ahogy megfordultam, szinte beleütköztem egy rohanó srácba, aki a kis méretű bőröndjét maga mögött húzva igyekezett cikcakkban a terelősávok között. Éppen lehajtott fejjel raktam el az útlevelemet, amikor egymással szembe kerültünk. Egyszerre léptünk oldalra, amikor ő jobbra, én balra, amikor én balra, ő jobbra, így nem tudtuk kikerülni egymást, amitől zavartan összenéztünk.

– Megyek erre – szólt angolul, a jobb oldal felé mutatva, mire bólintva félreálltam, és hagytam, hogy elsiessen. – Lekéstem? – kérdezte a pulthoz érve a reptéri dolgozót, aki mosolyogva megrázta a fejét, mire a srác, aki farmert, pólót és a májusi kora nyarat idéző meleg időhöz képest vékony anyagú szürke sapkát viselt, megkönnyebbülten fújta ki magát, és könyökkel rátámaszkodott a pultra, úgy adta át az útlevelét. Egy-két évvel néztem idősebbnek nálam, huszonöt-huszonhat lehetett, és szemmel láthatóan a londoni járat utolsó utasa volt.

A terelőszalagok közül kiérve a biztonsági ellenőrzés felé indultam, majd a detektoros kapunál még egyszer visszanéztem, tudva, hogy ha itt átmegyek, már nincs visszaút.

– Kihez tartozik ez a folyamatosan csörgő telefon? –  kiáltotta egy hang, mire kibillenve a gondolataimból visszafordultam. A vámos egy telefont emelt ki a kosarak közül, és mérgesen körbemutatta, felkérdező arckifejezéssel várva, hogy jelentkezzen érte a gazdája, mire az ellenőrzésnél sorban állók mind odanéztek, hogy az övék-e. Az enyém volt.

– Én vagyok – léptem oda sietősen.

– Kapcsolja ki, így nem tud átmenni a szkenner alatt – utasított szigorúan. A kijelzőre pillantva láttam, hogy megint Barna az, és ignorálva a bejövőt, gondolkodás nélkül rányomtam a kikapcsolásra, megszakítva ezzel a hívását.

– Kész – dobtam vissza a telefont a kosárba, majd beálltam a biztonsági kapuhoz, amin átérve nem volt visszaút. Bent voltam a reptéren.

3.

A terminálon belül az újságosnál megtaláltam a vény nélküli gyógyszereket.

– Fejfájás, láz, torokfájás, pezsgőtabletta... – soroltam. – Ne... Nincs semmi nyugtató? – kérdeztem magamtól, majd felegyenesedve a pulthoz léptem. – Elnézést – szólítottam meg az eladót. – Nincs esetleg valami... enyhe, vagy akár erősebb, lazító hatású készítmény, ami alkalmazható mondjuk repülés elleni félelemre? – kérdeztem, mélyen a szemébe nézve, mint akinek jól jönne a segítség. Nemcsak megvásárolható formában, hanem mondjuk megértésben és empátiában is. Azt azonban hiába vártam, mert az eladó, ügyet sem vetve a remegő hangomra, vagy a látható pánikomra, csak hanyagul elmutatott mellettem.

– Azon a polcon vannak a gyógyszerek – mondta, visszairányítva oda, ahol az előbb nézelődtem.

– Rendben, köszönöm – dünnyögtem kiállva a sorból, és átmentem a Duty Freebe, ahol csak kapkodtam a fejem a milliónyi, főként díszdobozos italok között, azon tűnődve, vajon melyik sugallja, hogy „ezt idd, ha lánykérés helyett végül inkább szakítanak veled, amiről nem mellesleg állítólag te tehetsz, mert te sokat dolgozol, miközben a volt barátod egy hibátlan szent, és a szakításhoz veled hozatott kaját sem úgy gondolta”. A tekintetem megállapodott egy hosszú dobozon, amit le is vettem a polcról, hogy jobban megnézzem. Tizenöt miniüveges italt tartalmazott, a hátsó sorban nyolc, előtte pedig hét különböző márkájú whiskyt, vodkát, likőrt és egyéb alkoholt. Tökéletes, állapítottam meg, és a hónom alá csapva megindultam vele az egyik kasszához, ahol a jegyemet leolvasva fizetés közben figyelmeztettek, hogy sietnem kell a beszállással.

Miután belerakták a mini italdobozomat egy lezárt szatyorba, bedobtam a táskámba, majd futólépésben indultam a 16-os kapuhoz, ahol már nem állt senki, csak a légitársaság dolgozója, aki sietősen intett felém, hogy igyekezzek. Az útlevelemet és a check-in pultnál kapott repjegyet ellenőrizve továbbengedett, én pedig leszaladtam a lépcsőn, és egyedüliként szálltam fel a buszra. Rögtön azután, hogy felléptem, bezáródott mögöttem az ajtó, és a busz elindult a kifutópályán álló géphez. Az ablakból néztem a távolodó terminált, majd miután megállt, a lépcsőhöz siettem. A lapos, nyílt területen kavargó szélben a fejem tetejére tettem a kezem, hogy lefogjam vele a frufrumat. Egyedül mentem fel a lépcsőn, miközben rémülten pillantgattam oldalra, a hatalmas hajtómű irányába.

– Ó, Jézusom – dünnyögtem a zúgó moraj közepette, majd az ajtón kihajoló stewardess irányába néztem, aki sürgető mozdulattal intett felém, hogy siessek jobban. Az ovális ablakokon át kibámuló utasok figyelmének kereszttüzében, gyorsított léptekkel szedtem a fokokat, majd felérve a légiutas-kísérőnek nyújtottam a jegyem, aki megnézte, és elirányított a folyosón.

Közvetlenül azután, hogy beléptem a repülőbe, már be is csukták mögöttem az ajtót. Riadtan fordultam vissza, és néztem, ahogyan a stewardess ellenőrzi, hogy jól bezárta-e. Innen már tényleg nem volt visszaút, azonban idő sem, hogy ezen mélázzak, mert egy másik légiutas-kísérő, ezúttal a személyzet férfi tagjai közül, siettetve a helyemre kísért. A szűk folyosón jobbra-balra kapkodtam a tekintetem, azt nézve, hogy ki mit csinál. A két oldalon három-három széksoron ülő utasok többsége nézelődött, vagy ki az ablakon, vagy a folyosón előre. Voltak, akik az előttük lévő üléstámla fakkjából kivett laminált repülési tájékoztatót olvasgatták unalmukban, vagy zenét hallgattak, megint mások pedig már indulás előtt elaludtak, és csukott szemmel, lecsukló fejjel ücsörögtek a kényelmetlen ülésen. A sorok között lépkedve a fejek feletti számozást figyeltem, és amikor megérkeztem, elnézést kérőn néztem a soromban a folyosó melletti széken ülőre, akit fel kellett állítanom ahhoz, hogy beüljek a középső, szabad helyre. Azonnal felismertem az angol srácot, ő rohant utánam az utolsó pillanatban a check-in pulthoz. És még mindig viselte a szürke sapkát, függetlenül attól, hogy zárt térben voltunk. Az érkezésemre megemelkedett, és kilépett a folyosóra, hogy beengedjen, amit egy félmosolyt megeresztve megköszöntem neki angolul, majd az előttem lévő ülés fejtámlájába kapaszkodva bemásztam a középső helyre. A sorunkban az ablaknál egy nagydarab, ötvenes férfi ült összefont karral, és lehajtott fejjel aludt. A székemre lehuppanva előrehajoltam, és az előttem lévő, extrém közelinek érződő szék alá akartam tenni a táskámat, de már be volt nyomva oda két Duty Free-s szatyor. A táskámat a mellkasomhoz fogva kérdőn néztem körbe, majd a mellém éppen visszaülő sapkás sráchoz szóltam: