A VAJÁK-SOROZAT KÖTETEI

AJÁNLOTT OLVASÁSI SORREND SZERINT

Az utolsó kívánság

A végzet kardja

Viharidő

VAJÁK-SAGA

Tündevér

A megvetés ideje

Tűzkeresztség

Fecske-torony

A tó úrnője

A fordítás Andrzej Sapkowski: Czas pogardy c. műve alapján készült.

Fordította: Kellermann Viktória

Tördelte: Kovács Mária

Nyelvi lektor: Pákh Katalin

Borítófestmény: Tikos Péter

Borítótipográfia: Szabó Vince

Korrektor: Kolozsvári Zsófia, Czene István

Copyright © by Andrzej Sapkowski, 1995

Published by arrangement with Patricia Pasqualini Literary Agency.

Hungarian translation © Kellermann Viktória, 2013, 2020

Borítófestmény © Tikos Péter, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-955-3

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Véres a te kezed, Falka,

véres a te szoknyád.

Égj, égj, Falka, bűneidért,

hamvadj s pusztulj keservben!

Saovine előestéjén,

a Falka-bábu elégetésekor énekelt gyermekdal

A walyákok, v. vajákok a nordlingok (ld.) között, szerzetes-harcosok titokzatos és előkelő kasztja, valószínűleg a druidák (ld.) egyik ága. A népi képzelet mágikus erővel ruházta fel őket, valamint emberfeletti képességekkel; a w. kellett szembeszálljanak a gonosz lelkekkel, a szörnyetegekkel és a mindenféle sötét erőkkel. Valójában, mesterei lévén a fegyverforgatásnak, a w. szolgálatait Észak urai vették használatba a nemzetségi harcokban, amelyek közöttük folytak. Harc során a w. transzba estek, melyet, mint azt feltételezni szokás, önhipnózis vagy bódító szerek segítségével idéztek elő; vak hévvel harcoltak, teljességgel érzéketlenné válva a fájdalommal és a mégoly komoly sérülésekkel szemben is, ami megszilárdította a természetfeletti erejükre vonatkozó előítéleteket. Azon teória, mely szerint a w. mutáció vagy genetikai mérnökség termékei lennének, nem nyert megerősítést. A w. a nordlingok számos legendájának hősei (vö. F. Delannoy, „Észak népeinek mítoszai és legendái”).

Effenberg és Talbot,

Encyclopaedia Maxima Mundi, XV. kötet

ELSŐ FEJEZET

Ahhoz, hogy valaki lovas futárként kereshesse meg a kenyérrevalót, szokta mondani Aplegatt a szolgálatba lépő ifjaknak, két dologra van szükség – éles észre és tompa valagra.

Az éles ész feltétlen szükséges, okította Aplegatt az ifjú futárokat, minthogy a ruha alatt viselt, mezítelen mellkasához szíjazott lapos bőrtarisznyában a futár csupán a kisebb jelentőségű üzeneteket viszi, melyeket ijedtség nélkül rábízhatnak az árulkodó papírra vagy pergamenre. A valóban fontos, titkos híreket, azokat, amelyektől sok függ, a futárnak meg kell jegyeznie és elismételnie, akinek szánták. Szóról szóra, pedig néha nem is egyszerűek azok a szavak. Kimondani is elég, nem ám még megjegyezni. Ahhoz, hogy megjegyezze az ember, és ne tévesszen, mikor elismétli, csakugyan éles észre van szükség.

Azt meg, hogy mire jó a tompa valag, hohó, azt aztán minden futár rövid úton megtapasztalja maga. Amikor eljön az ideje, hogy három napot és három éjszakát a nyeregben töltsön, száz vagy kétszáz mérföldet is zötyögve az országúton, de időnként, ha kell, úttalan utakon is. Na hát, nyilván, nem egyfolytában ül az ember a nyeregben, le is száll időnként, meg is pihen. Mert sokat bír az ember, de a ló kevesebbet. De mikor aztán a pihenő után újra fel kell mászni a nyeregbe, olybá tűnik, mintha azt kiabálná az ember segge: „Segítség, gyilkos!”

De kinek van szüksége manapság lovas futárokra, Aplegatt uram, fintorognak nem egyszer az ifjak. Vengerbergből Vizimába, példának okáért, senki sem ugrik át gyorsabban, mint négy, vagy akár öt nap alatt, még ha a legfürgébb paripán ugrat is. Egy vengerbergi varázslónak meg mennyi is kell, hogy a mágikus üzenetet átadja a vizimai varázslónak? Félóra, vagy annyi se. A futár lova lesántulhat. Elintézhetik a zsiványok vagy a Mókusok, széjjeltéphetik a farkasok vagy a griffmadarak. Volt futár, nincs futár. A mágus üzenete meg mindég odaér, az úton el nem téved, nem késik, de nem is veszik el. Minek a futár, ha mindenütt ott vannak a varázslók, az összes királyi udvarban? Nincs már szükség a futárokra, Aplegatt uram.

Egy ideig Aplegatt maga is azt gondolta, hogy most már senkinek sincs rá szüksége. Harminchat esztendős volt, alacsony, de inas és erős, nem félte a munkát, és – magától értetődik – éles volt az esze. Találhatott volna magának más munkát, hogy eltarthassa magát és a feleségét, hogy félretehessen pár garast a két még hajadon lánya hozományára, hogy tovább támogathassa azt, amelyik már férjhez ment, de a férjének, annak a reménytelen, tutyimutyi alaknak egyre csak nem ment az üzlet. De Aplegatt nem akart és nem is képzelt el magának másik munkát. Ő királyi lovas futár volt.

Aztán hirtelen, miután hosszú időre feledésbe merült, és megalázó tétlenségre kárhoztatott, ismét szükség lett Aplegattra. Az országutak és az erdei ösvények újra paták dobogásától lettek hangosak. A futárok, akárcsak a régi időkben, ismét járni kezdték a vidéket, várról várra hordva az üzeneteket.

Aplegatt tudta, miért történt ez így. Sokat látott, és még többet hallott. Azt várták tőle, hogy az átadott üzenet tartalmát azonnal törölje ki az emlékezetéből, hogy felejtse el, olyannyira, hogy még kínzások közepette se tudja felidézni. De Aplegatt emlékezett. És tudta, miért hagytak fel a királyok hirtelen a mágia és a mágusok segítségével végzett kapcsolattartással. A futárok által kézbesített üzenetek titokban kellett maradjanak a varázslók előtt. A királyok hirtelen megszűntek bízni a varázslókban, nem bízták rájuk a titkaikat többé.

Hogy mi volt az ok a királyok és a varázslók barátságának hirtelen kihűlése mögött, azt Aplegatt nem tudta, és nem is érdekelte különösebben. Véleménye szerint a királyok épp úgy, ahogyan a mágusok is, olyan lények voltak, akik érthetetlenül és kiszámíthatatlanul cselekedtek – különösen, amikor nehéz idők köszöntöttek rájuk. Azt meg, hogy nehéz idők jártak, lehetetlen volt nem észrevenni, ha egyszer városról városra, várról várra, királyságról királyságra járta az ember a vidéket.

Az utak katonákkal voltak tele. Lépten-nyomon gyalogos vagy lovas menetoszlopokba botlott az ember, és minden parancsnok, akivel csak találkozott, ideges volt, izgatott, nyers és olyan fontoskodó, mintha csak az egész világ sorsa egyedül rajta állna. A várak és városok hasonlóképp fegyveres népekkel voltak tele, éjjel-nappal folyt bennük a lázas jövés-menés. Az általában láthatatlan őrgrófok és kastellánok most megállás nélkül fel-alá szaladgáltak a falakon és udvarokon, olyan dühösen, akár vihar előtt a darazsak; üvöltöztek, átkozódtak, parancsokat osztogattak, és mindenkit jól valagba rúgtak. Megrakott szekerek lomha oszlopai vonultak éjjel-nappal szüntelenül az erődök és helyőrségek felé a visszafelé tartó kocsik gyorsan, könnyen és üresen haladó oszlopai mellett. Az országutak porzottak az egyenesen a ménesből elhajtott rakoncátlan harmadfű vadlovaktól. A se zablához, se felfegyverzett lovashoz nem szokott lovacskák vidáman használták ki utolsó szabad napjaikat, számos további elfoglaltságot szerezve a lovászoknak és nem kevés gondot az utak többi haszonélvezőjének.

Röviden szólva: a forró, mozdulatlan levegőben ott lógott a háború.

Aplegatt felemelkedett a kengyelben, és körbenézett. Alatta, a domb lábánál, a rétek és a fás berkek között élesen kanyargó folyó csillogott. Délen, a folyó túloldalán erdők húzódtak. A futár megnoszogatta a lovát. Sürgette az idő.

Két napja úton volt. A király parancsa és a posta Haggéban érte be, ahol Tretogorból visszatérve pihent. Éjszaka hagyta el az erődöt, a Pontar bal partján vezető országúton vágtatva végig, napkelte előtt átlépte Temeria határát, és most, mikor délre járt a második napon, már az Ismena partjánál volt. Ha Foltest király Vizimában lett volna, Aplegatt még aznap éjjel átadta volna neki az üzenetet. Sajnálatos módon a király nem tartózkodott a fővárosban – az ország déli részén járt, Mariborban, közel kétszáz mérföld távolságra Vizimától. Aplegatt tudott erről, így aztán Fehérhíd környékén letért a nyugat felé vezető országútról, és az erdőkön keresztül vette az irányt Ellander felé. Kockáztatott valamelyest. Az erdőkben még mindig ott garázdálkodtak a Mókusok, jaj volt annak, aki a kezükre jutott vagy az útjukba került. De a királyi küldönc kénytelen kockáztatni. Ez már csak ilyen munka.

Minden gond nélkül kelt át a folyón – június óta nem esett, az Ismena vize jelentősen leapadt. Az erdő szélét követve elért a Vizimából délkeletre, a törpök Mahakám-hegységben fekvő kohói, kovácsműhelyei és falvai felé vezető úthoz. Az úton szekerek haladtak, melyeket gyakran előztek meg a felderítő lovasosztagok. Aplegatt megkönnyebbülten sóhajtott fel. Ott, ahol sokan jártak, nem jelent meg a Scoia’tael. Már egy éve tartott Temeriában az emberek ellen harcoló tündékkel szembeni hadjárat, az erdőségekben üldözött mókuskommandók kisebb csapatokra bomlottak, a kisebb csapatok pedig távol tartották magukat a sűrűn járt utaktól, és csapdákat sem állítottak.

Mielőtt beesteledett volna, már Ellander hercegség nyugati határánál járt, a keresztútnál Zavada falucska környékén, ahonnan egyenes és biztonságos út vezetett Mariborba – negyvenkét mérföld döngölt, sűrűn járt úton. A keresztútnál állt egy kocsma. Úgy döntött, hagyja pihenni a lovát és magát is. Tudta, hogy ha pirkadatkor útnak indul, még a hátasa különösebb megerőltetése nélkül is naplemente előtt megpillantja az ezüst-fekete lobogókat a maribori vár tornyainak vörös tetőin.

Lenyergelte a kancát, és maga látta el, miután ráparancsolt a legényre, hogy takarodjon. Királyi küldönc volt, és a királyi küldönc senkinek sem hagyja, hogy a lovához érjen. Evett egy becsületes adag rántottát kolbásszal meg egy negyed kovászolt rozscipóval, egy kupa sörrel öblítette le. Meghallgatta a pletykákat. Mindenféléket. A kocsmában a világ minden tájáról pihentek meg utazók.

Dol Angrában, értesült Aplegatt, megint összetűzésekre került sor, a lyriai lovasság egységei ismét összecsaptak a határon a nilfgaardi felderítőkkel, és Meve, Lyria királynője megint csak nagy hangon provokációval vádolta Nilfgaardot, majd segítséget kért az aedirni Demawend királytól. Tretogorban nyilvánosan végeztek ki egy redaniai bárót, aki titokban lepaktált Emhyr nilfgaardi császár emisszáriusaival. Kaedwenben az egyetlen nagy egységgé összeállt Scoia’tael kommandók vérfürdőt rendeztek a Leyda erődben. A mészárlást viszonzandó Ard Carraigh népe pogromot indított, közel négyszáz, a fővárosban lakó másfajút gyilkolva le.

Temeriában, mesélték a délről érkező kereskedők, szomorúság és gyász uralkodik a Vissegerd marsall zászlaja alatt összegyűlt cintrai emigránsok között. Megerősítést nyert ugyanis a szörnyű hír Cirilla hercegkisasszony, az Oroszlánfiók haláláról, aki az utolsó volt a Cintra Nőstényoroszlánjának hívott Calanthe királyné véréből.

Meséltek még néhány még ennél is borzalmasabb, baljóslatú mendemondát is. Merthogy néhány faluban Aldersberg környékén fejés közben a tehenek emlőiből hirtelen vér kezdett fröcskölni, pitymallatkor pedig látták a ködben a Dögvész Szüzét, az iszonyú pusztulás hírnökét. Bruggében, a Brokilon-erdő, az erdei driádok tiltott királysága közelében az égbolton vágtató lidércmenet, a Zord Vadászat jelent meg, ami, mint az közismert, mindig háborút jelent. A Bremervoord-fokról pedig szellemhajót láttak, a fedélzetén pedig kísértetet: egy fekete lovagot ragadozó madár szárnyaival ékes sisakban…

A futár nem hallgatta őket tovább, túlságosan is fáradt volt ahhoz. Betért a közös hálóterembe, ledőlt a vacokra, és úgy elaludt, mint akit fejbe vertek.

Pirkadatkor kelt fel. Amikor kilépett az udvarra, kissé elcsodálkozott – nem ő volt az első, aki útra készült, márpedig ez ritkán esett meg. Egy felnyergelt, hollófekete mén állt a kútnál, és mellette, a vályúban egy férfiruhába öltözött nő mosta a kezét. Amikor meghallotta Aplegatt lépteit, a nő hátrafordult, vizes kezével összefogta és hátravetette dús fekete haját. A futár meghajolt üdvözlésképpen. A nő finoman odabiccentett.

Amikor Aplegatt belépett az istállóba, kis híján beleütközött a másik hajnali pacsirtába, egy fiatal lánykába bársonybarettben, aki épp almásderes kancáját vezette ki az udvarra. A kislány a hátasa oldalának támaszkodva az arcát dörzsölte, és ásítozott hozzá.

– Anyám – morogta, miközben elment a futár mellett. – A végén még elalszom a lovon… Úgy elalszom, mint a pinty… Haauaaua…

– A hidegtől felfrissülsz, amint ügetésre fogod a kancád – mondta neki udvariasan Aplegatt, miközben leemelte a nyergét a gerendáról. – Szerencsés utat, kisasszonka!

A kislány megfordult, és úgy nézett rá, mintha csak most vette volna észre. Szemei hatalmas volt, és zöld, akár a smaragd. Aplegatt rádobta a cafrangot a lovára.

– Szerencsés utat kívántam – ismételte. Általában nem volt se nyílt, se beszédes, de most szükségét érezte annak, hogy egy felebarátjával beszéljen, még akkor is, ha az a felebarát egy hétköznapi, félálomban levő takonypóc volt. Talán a magányosan az úton töltött hosszú napok tehettek róla, talán az, hogy a taknyos kicsit emlékeztette a középső lányára.

– Óvjanak az istenek – tette hozzá – a szerencsétlenségtől s a balesettől. Magatokba vagytok csak ketten, hozzá még asszonyok is… Csúf idők járnak manapság. Mindenütt veszély leselkedik az országúton…

A lányka még tágabbra nyitotta zöld szemét. A futár hátán végigfutott a hideg, testét átjárta a remegés.

– Veszély… – szólalt meg hirtelen a lányka különös, elváltozott hangon. – A veszély halkan jár. Nem hallod, ahogy feléd repül szürke szárnyán. Álmodtam. A homok… A homok átforrósodott a napon…

– Micsoda? – dermedt meg Aplegatt a nyerget a hasának támasztva. – Mit beszélsz, kisasszonka? Miféle homok?

A lányka erősen megrázkódott, megdörzsölte az arcát. Az almásderes kanca megrázta a fejét.

– Ciri! – kiáltott rá élesen a fekete hajú nő az udvarról, aki épp a hollófekete mén hevederét és málháját igazgatta. – Igyekezz!

A kislány felásított, Aplegattra pillantott, aztán pislogott egyet, azt a benyomást keltve, mintha meglepte volna a férfi jelenléte az istállóban. A futár hallgatott.

– Ciri – ismételte a nő. – Elaludtál ott?

– Máris megyek, Yennefer kisasszony!

Amikorra Aplegatt végre felnyergelte a lovát és kivezette az udvarra, a nőnek és a lánynak már nyoma sem maradt. Egy kakas rekedt hangon, hosszan felkukorékolt, a kutya ugatni kezdett, kakukk hallatszott a fák közül. A futár nyeregbe pattant. Hirtelen eszébe jutottak az álmos kislány zöld szeme, azok a különös szavai. Halk veszély? Szürke szárnyak? Forró homok? Talán nem volt ki a négy kereke a lyánynak, gondolta magában. Sok ilyet látni mostanában, tébolyult lányokat, akikben kárt tettek a háború idején a martalócok vagy más semmirekellők… Igen, bizonyára megtébolyodott. Vagy talán csak álmatag, akit felvertek álmából, és nem ébredt még fel teljesen? Kész csoda, mi ostobaságot hordanak néha össze az emberek, ha pitymallatkor valahol még az álom és az éberlét között kódorognak…

Ismét átjárta testét a borzongás, lapockái közé fájdalom hasított. Megdörzsölte öklével a hátát.

Amint kiért a maribori útra, belevágta a sarkát a lova véknyába, és vágtába fogott. Sürgette az idő.

•

Mariborban sem pihent sokáig a futár – egy nap se telt bele, és a szél újra a fülébe süvített. Új lova, egy deres mén a maribori istállóból, előrenyújtott nyakkal és farkát lóbálva, élénken ügetett. Az út mentén füzek villogtak. Aplegatt mellét a diplomáciai postával teli tarisznya nyomta. Fájt a valaga.

– Pfuj, hogy törnéd a nyakad, te átkozott légsárkány! – kiabált utána egy kocsis nagyot rántva a fogata gyeplőjén, amikor ráijesztett a mellette elsuhanó, vágtató deres. – Há’ látjátok, hogy hajt ez, mintha ott lihegne a halál a nyomába’! Szaladjá’ csak, szaladjá’, te agyalágyult, a kaszás elől akkor se futsz el!

Aplegatt megtörölte száguldástól könnybe lábadt szemét.

Előző nap adta át Foltest királynak a leveleket, aztán előadta Demawend király titkos üzenetét.

– Demawend Foltestnak. Dol Angrában minden készen áll. Az álruhások a parancsra várnak. Tervezett időpont: az újholdat követő második júliuséj. A csónakoknak két nappal később kell partot érniük a túloldalon.

Varjúcsapatok szálltak az országút felett hangosan károgva. Keletre repültek, Mahakam és Dol Angra felé, Vengerberg felé. Lovaglás közben a futár a titkos üzenet szavait ismételgette magában, melyet Temeria királya küldött a közvetítésével Aedirn királyának.

Foltest Demawendnek. Először: az akciót elhalasztjuk. Azok a lángészek gyűlést hívtak össze, Thanedd szigetén fognak találkozni és tanácskozni. Ez a gyűlés sok mindent megváltoztathat. Másodszor: az Oroszlánfiók keresését be lehet szüntetni. Megerősítést nyert: az Oroszlánfiók halott.

Aplegatt megsarkantyúzta a derest. Sürgette az idő.

•

A keskeny erdei utat kocsik torlaszolták el. Aplegatt lassított, nyugodtan odaügetett a hosszú sor utolsó szekeréhez. Azonnal rájött, hogy ezen a torlaszon nem fúrja át magát. Arról, hogy visszaforduljon, szó sem lehetett, túlságosan is nagy időveszteséget jelentett volna. Az sem volt túlságosan az ínyére, hogy bevegye magát a mocsaras sűrűségbe azzal a céllal, hogy a torlaszt megkerülje, kiváltképp, mert már alkonyodott.

– Mi történt itt? – tette fel kérdést a sorban álló utolsó szekér kocsisainak, két aggastyánnak, akik közül az egyik szunyókálni látszott, a másik meg halottnak tűnt. – Támadás? Mókusok? Beszéljenek! Sietnék…

Mielőtt még valamelyik aggastyán válaszolhatott volna, kiáltások hangzottak fel a kocsisor erdőbe vesző éléről. A kocsisok sietve a szekerükre ugrottak, aztán válogatott szitkok kíséretében végigsuhogtattak ostorukkal a lovakon meg az ökrökön. Az oszlop nehézkesen megindult. A szunyókáló aggastyán felocsúdott, megmozgatta az állát, odacuppantott az öszvéreknek, és rávágott a gyeplővel a farukra. Feléledt a halottnak tűnő aggastyán is, hátratolta szeméből a szalmakalapját, és Aplegattra nézett.

– Nézzitek csak – mondta. – Sietős nekije. Hej, fiacskám, rád mosolyodott a szerencse. Éppen időbe’ teremté’ ide.

– Úgy a – mozgatta meg az állát a másik aggastyán, és meghajtotta az öszvéreket. – Épp időbe’. Mer’ hogyha délibe értél volna ide, álltál volna velünk együtt, vártad volna a szabad utat. Mindenikünknek sietős, de úgy jött, hogy várni köll. Há’ hogy mégy át, ha zárva van az út?

– Le volt zárva az út? Aztán mi módon?

– Kegyetlen emberevő bukkant itt fel, fiacskám. Rátámadt egy lovagra, aki az apródjával kettesbe’ ment az úton. A lovagnak állítólag a sisakjáva’ együtt letípte a fejét a szörnyeteg, a lovának meg kifordította a belejit. Az apródjának sikerült elmenekülnie, az mesélte, hogy micsoda egy borzalom volt, hogy vörösnek látszott az országút a vértűl…

– Hát miféle monstrum volt az? – kérdezte Aplegatt visszafogva a lovát, hogy folytathassa még a beszélgetést a cammogó szekér kocsisaival. – Sárkány?

– Nem, nem sárkány – felelte a másik aggastyán, a szalmakalapos. – Azt beszélik, mandigóra, vagy valahogy így. Az apród azt mondotta, hogy röpülő bestija, szörnyű hatalmas. És makacs! Gondótuk, felfalja a lovagot, oszt’ elröpül, de nem ám! Azt beszélik, leült az útra, a jó kurva ídesanyját, és ott ül, sziszeg, a nagy fogait, azokat villogtatja… Na, hát eldugaszolta nekünk az utat, mint a dugó a flaskát, mer’ aki odament és meglátta a szörnyit, otthagyta a kocsit, oszt’ pucolt is hátra. Akkor aztán felsorakoztak itt a kocsik fél mérföldre, környül meg, te is látod, fiacskám, sűrű erdő meg mocsár, se meg nem kerülöd, se meg nem fordulsz. Úgyhogy itten álltunk…

– Ennyi sok ember! – horkant fel a futár. – Oszt’ álltak, mint a hülye! Fogni kellett volna a baltát meg a dzsidát, és elkurgatni az útból azt a bestiát, vagy meg is ölni.

– Úgy a, egy pár megpróbálta – mondta a kocsit hajtó aggastyán az öszvéreket noszogatva, mert gyorsabban kezdett haladni a sor. – Három törp a kupecőrségbő’, meg négy regruta velük, akik az erődbe mentek Carrerasba, a seregbe. A törpöket a bestija iszonyatosan összevágta, a regruták meg…

– Szedték az irhájukat – fejezte be a másik aggastyán, miután is szaftosan köpött egy hosszat, magabiztosan találva be a két öszvér fara közt lévő szabad területre. – Szedték az irhájukat, alighogy a mandigórát meglátták. Állítólag az egyik a gatyáját is összerondította. Ohó, nézd csak, nézd csak, fiacskám, az ott az! Ott e!

– Hát maga meg, mi – dühödött fel kissé Aplegatt –, egy szarost akar nekem itt megmutatni? Érdekel is…

– Nem aztat! A szörnyet! A levágott szörnyeteget! Rakják föl a katonák a szekérre. Látod?

Aplegatt felállt a kengyelben. A leszálló sötétség és az ott tolongó kíváncsiak ellenére is észrevette a roppant, zöldesszürke testet, amit a katonák vittek. A szörnyeteg denevérszárnya és skorpiófarka tehetetlenül verte a földet. A katonák kórusban rikkantva feljebb emelték a dögöt, és a kocsira hajították. A kocsiba fogott lovak, amiket láthatóan nyugtalanná tett a vér és a döghús bűze, felnyerítettek, rángatni kezdték a kocsirudat.

– Nem áll! – üvöltött az aggastyánokra a katonákat vezénylő káplár. – Továbbmegy! Nem gátolja az átjárást!

Az apóka megsürgette az öszvéreket, a kocsi zökkent egyet a keréknyomokon. Aplegatt meglökte sarkával a lovat, felzárkózott melléjük.

– A katonák voltak, látom, akik a bestiát leverték?

– Ugyan már – ellenkezett az öreg. – A katonák, mikor meggyüttek, csak a szájuk járt, meg hordták itt le az embert. Hogy emide állj, amott meg állj tovább, hogy így meg úgy. A szörnyhöz meg nem volt nekik sietős a dolguk. Elküldettek a vajákért.

– Vajákért?

– Úgy volt – biztosította a másik öreg. – Valamelyiknek eszébe jutott, hogy a faluba’ látott egy vajákot, oszt’ akkor elküldettek érte. Aztán meg erre gyütt, közel mihozzánk. Fehér volt a haja, randa a pofája, és kegyetlen egy kardot vitt a hátán. Egy órába se telt, hogy kiabált is valaki az elejéről, hogy mingyá’ lehet menni, mer’ a vaják leölte a bestiját. Akkor indultunk meg végre, és te is, fiacskám, éppen akkor kerültél ide.

– Hm – mondta Aplegatt elgondolkozva. – Hány éve hajtok már az utakon, de vajákkal még nem találkoztam. Látta valaki, hogyan intézte el a szörnyet?

– Én láttam! – kiáltott oda egy borzas üstökű ifjonc a kocsi túlsó oldaláról ügetve felé. Szőrén ülte meg a lovát, kantárral vezetve sovány, legyesszürke gebéjét. – Mindent láttam! Mer’ ott voltam a katonáknál, egészen a legeslegelején!

– Nézzitek csak a taknyot – mondta a kocsit hajtó aggastyán. – A fenekin még ott a tojáshéj, oszt’ hogy okoskodik. Az ostorral kéne egy?

– Hagyja csak, apó – szólt közbe Aplegatt. – Mindjárt elválnak az útjaink, amarra megyek Carrerasba, de előbb meghallgatná még az ember, hogy is volt azzal a vajákkal. Beszélj, kölyök.

– Az úgy volt – kezdte fürgén a fiú lépésben haladva a fogat mellett –, hogy az a vaják megérkezett a katonai kommandánshoz. Azt mondta, hogy Gerantnak hívják. A kommandáns meg erre rögvest, hogy hívják, ahogy hívják, jobb lesz, ha azonnal munkához lát. És megmutatta, merre ül a szörnyeteg. A vaják közelebb ment, megnézte magának egy kevéssé. A szörnyig úgy egy mérföld lehetett, vagy még annál is több, de ő csak messziről nézte meg, és rögtön mondta is, hogy az egy kivételesen meglett mantikór, és hogy levágja, ha fizetnek neki kétszáz koronát.

– Kétszáz koronát? – fuldokolt a másik aggastyán. – Mi az, hát teljesen elment annak az esze?

– Ugyanezt mondta a kommandáns úr is, csak annyi, hogy ő kicsikét randábban. A vaják meg erre, hogy ennyibe kell kerüljön, és neki édes mindegy, üljön csak a szörnyeteg az úton akár ítéletnapig. A parancsnok meg erre, hogy ennyi pénzt ő ki nem fizet, akkor már inkább kivárja, míg a szörnye magától elrepül. A vaják meg erre rögtön, hogy a szörnye el nem repül, mert éhes is meg dühös. Ha meg el is repül, hát rögvest vissza is fog az jönni, mert ez a vadászterro… terret… terretór…

– Te meg ne gurgulázzá’ nekem, te takony! – haragudott meg a kocsit hajtó aggastyán, aki láthatóan sikertelenül igyekezett ugyanazzal a kezével kifújni az orrát, amiben a gyeplőt is tartotta. – Csak mongyad, hogyan vót!

– Hájsze’ azt mondom! Azt mondta a vaják: a szörnyeteg el nem repül, hanem egész álló éjjel a leölt lovagon fog nyammogni, lassacskán, mert páncélba’ volt a lovag, nehéz kikaparni a belsejéből. Na akkor odajöttek a kupecek, és kezdték is nyomba’ a vajákot győzködni, hogy így, meg úgy, hogy összeszedik ők, és adnak neki száz koronát. A vaják meg erre azt mondta nekik, hogy azt a bestiát, prr, mantikórnak hívják, és igen veszedelmes, úgyhogy a száz koronájukat feldughatják a valagukba, ő aztán nem viszi a bőrét vásárra. Mire aztán a kommandáns megdühödött, és azt mondta, hogy ilyen kutya már csak a vajákok sorsa, hogy a bőrük kell vásárra vinni, és hogy a vaják richtig erre van kitalálva, pont, mint a segg a szarásra. Látni való volt, hogy a kupecek attól félnek, hogy a vaják is megdühödik és továbbáll, mert kiegyeztek százötvenben. A vaják meg előhúzta a kardját, és elindult az országúton, annak a helynek az irányába, ahol a szörnye ült. A kommandáns meg vetett a nyomába egy rontásűzőt, a földre pökött, és azt mondta, hogy fene se tudja, az ilyen pokolravaló korcsokat minek hordja a hátán a föld. Erre meg az egyik kupec rögtön, hogy ha a sereg ahelyett, hogy a tündéket kergetné az erdőben, a rémségeket hajtaná el inkább az utakról, akkor a vajákokra se lenne semmi szükség, meg hogy…

– Ne fecserésszé’ – szakította félbe az aggastyán –, csak mongyad, amit láttál.

– Én magam – dicsekedett a fiú – vigyáztam a vaják lovára, egy fehér csillagfoltos gesztenyepej kancára.

– Kutyát se érdekel a kanca! És azt, ahogyan a vaják a szörnyet levágta, azt láttad?

– Eee… – dadogta a fiú. – Nem láttam én… Hátrább löktek. Mindenki fennhangon kajabált, a lovak meg mind megriadtak, és akkor…

– Hisze’ mondtam – tette hozzá megvetően az apó –, hogy szart se látott ez, ez a takony.

– De láttam én a vajákot, amikor visszajött! – fortyant fel a fiú. – A kommandánsnak meg, aki ott mindenre ügyelt, elfehéredett az arca egészen, és azt mondta a katonáknak halkan, hogy azok valami mágikus varázslatok voltak vagy tünde praktikák, mert rendes ember karddal ilyen gyorsan nem tud bánni… A vaják meg rögtön elvette a pénzt a kupecektől, felült a kancájára, és elment.

– Hmmm… – morogta Aplegatt. – Merre ment? A carrerasi úton? Mert ha igen, talán még beérem, legalább jól megnézem magamnak…

– Nem – mondta a fiú. – Dorian felé fordult a keresztúton. Sietős volt a dolga.

•

A vaják ritkán álmodott bármit is, és még azokra a mégoly ritka álmokra sem emlékezett ébredés után soha. Még akkor sem, amikor rémálmok voltak – márpedig általában rémálmok voltak.

Ezúttal is rémálom volt, de ezúttal a vaják legalább egy részére emlékezett. Valamiféle homályos, de nyugtalanító alakok, különös, de baljóslatú jelenetek és érthetetlen, de rettegést keltő szavak és hangok örvénylő forgatagából hirtelen éles és tiszta kép bontakozott ki. Ciri. Más volt, mint az, akire Kaer Morhenból emlékezett. Vágtától lobogó, hamuszőke haja hosszabb volt – olyan, mint ahogyan akkor viselte, amikor először találkozott vele Brokilonban. Amikor a lány ellovagolt mellette, oda akart kiáltani, de egy hang se jött ki a torkán. Utána akart szaladni, de az volt az érzése, hogy a combja közepéig dermedő kátrányba merült. Ciri pedig úgy tűnt, nem is látja, továbbvágtatott az éjszakába a formátlan égerfák és füzek között, melyek úgy lengették ágaikat, mintha csak élnének. És akkor meglátta, hogy a lányt üldözik. Hogy a nyomában hollófekete ló vágtat, rajta pedig fekete páncélos lovas, ragadozó madár szárnyaival ékes sisakban.

Nem tudott mozdulni, nem tudott kiáltani sem. Csak nézhette, ahogyan a szárnyas lovag utoléri Cirit, a hajánál fogva megragadja, lerántja a nyeregből, és továbbvágtat a lányt magával vonszolva. Csak nézhette, ahogyan Ciri arca szederjessé válik a fájdalomtól, ajkáról pedig hangtalan sikoly szakad fel. Ébredj, parancsolt magára; képtelen volt elviselni a rémálmot. Ébredj! Ébredj azonnal!

Felébredt.

Sokáig feküdt mozdulatlanul, miközben az álom járt a fejében. Aztán felkelt. Előhúzta a párna alól az erszényét, gyorsan átszámolta a tízkoronásokat. Százötven a tegnapi mantikórért. Ötven a ködlényért, akit egy Carreras melletti falucska bírájának a megbízására ölt le. És ötven a vérfarkasért, akit a burdorffi telepesek adtak ki neki.

Ötven egy vérfarkasért. Sok, elvégre könnyű munka volt. A vérfarkas nem védekezett. Miután bekergette egy barlangba, ahonnan nem volt hová menekülnie, letérdelt, és várta, hogy lecsapjon a kard. A vaják sajnálta.

De szüksége volt a pénzre.

Egy óra sem telt bele, és már Dorian városának utcáin bolyongott az ismerős sikátort és az ismerős cégtáblát keresve.

•

A cégtáblán a felirat azt hirdette: „Codringher és Fenn, jogi konzultációk és szolgáltatások”. Geralt azonban túlságosan is jól tudta, hogy annak, amit Codringher és Fenn végzett, rendszerint szerfelett kevés köze volt a joghoz, maguknak a társaknak pedig számtalan oka volt arra, hogy bármiféle kapcsolatot kerüljenek éppúgy a joggal, mint annak képviselőivel. Afelől is komoly kétségei voltak, hogy bármelyik, az irodában felbukkanó ügyfelük tudná, mit is takar a „konzultáció” kifejezés.

Az épület alsó szintjének nem volt bejárata – csupán egy alaposan bereteszelt kapu, amely minden bizonnyal a kocsiszínbe vagy az istállóba vezetett. Ahhoz, hogy az ember a bejárati ajtóhoz eljusson, előbb el kellett jutnia a ház hátsó feléig, behatolni a sáros, kacsákkal és tyúkokkal teli udvarra, onnan a lépcsőkre, aztán pedig végigsétálni a keskeny karzaton és a sötét folyosón. Csak akkor állhatott szembe az ember a masszív, vasalt mahagóniajtóval, amelyet hatalmas, oroszlánfejet formázó bronzkopogtatóval láttak el.

Geralt bekopogtatott, aztán gyorsan hátralépett. Tudta, hogy az ajtóba beépített mechanizmus képes a vasalatok közé rejtett nyílásokból húszhüvelykes hosszúságú vastüskéket kilőni. Elméletileg a tüskék csak akkor lövelltek ki az ajtóból, amikor valaki megpróbált a zárral manipulálni, illetőleg ha Codringher vagy Fenn elsütötte a szerkezet ravaszát, de Geralt sokszorosan megbizonyosodott már arról, hogy csalhatatlan mechanizmusok nem léteznek, és hogy valamennyi működésbe lép néha még olyankor is, amikor nem kellene működnie. És fordítva.

Az ajtóban bizonyára volt valamiféle – valószínűleg mágikus – berendezés, amely a látogatók azonosítását szolgálta. Kopogtatás után soha senki sem kezdett faggatózni a túloldalról; azt sem követelték, hogy nyilatkozzon. Az ajtó kinyílt, és ott állt Codringher. Mindig Codringher, sohasem Fenn.

– Üdvözlégy, Geralt – mondta Codringher. – Fáradj be. Nem kell úgy a kerethez lapulnod, mert kiszereltem a biztosítékot. Pár nappal ezelőtt elromlott benne valami. Hogy, hogy sem, működésbe lépett, és kilyuggatott egy házalót. Gyere csak bátran. Dolgod van velem?

– Nem – lépett be a vaják a tágas, homályos előtérbe, ahol, ahogy mindig, enyhe macskaszag terjengett. – Nem veled. Fenn-nel.

Codringher hangosan felröhögött, megerősítve a vaják azon gyanúját, hogy Fenn száz százalékban mitikus alak volt, ami arra szolgált, hogy Codringher port hinthessen a prévôt, a bailli, az adószedő meg a többi általa gyűlölt személy szemébe.

Az irodába mentek, ahol – lévén tetőszoba – világosabb volt; az alaposan berácsozott ablakok a nap nagyobbik részében naposak maradtak. Geralt arra a székre ült, amit a klienseknek tartottak. Vele szemben, a tölgyfa íróasztal mögött terpeszkedett el párnázott karosszékében Codringher, az ember, aki „ügyvédnek” neveztette magát, és aki számára nem létezett lehetetlen. Ha valakinek nehézségei támadtak, gondjai, problémái – Codringerhez ment. És akkor az a valaki gyorsan kezébe vehette az üzlettársa tisztességtelenségének és hűtlen kezelésének bizonyítékait. Megkapta a bank hitelét, biztosítékok és jótállás nélkül. Egyedüliként hajtotta be a hitelezők hosszas listájáról a kintlévőségeit egy cégtől, amely csődöt jelentett. Örökséghez jutott, még ha a gazdag bácsikája azzal is fenyegetőzött, hogy egy árva garast se fog ráhagyni. Hagyatéki pert nyert, mert még a legkonokabb rokonai is visszavonták hirtelen a követeléseiket. A fia kikerült a tömlöcből, miután megcáfolhatatlan bizonyítékok alapján tisztázták a vádak alól, vagy épp ilyenek híján engedték ki, mert ha voltak is bizonyítékok, rejtélyes módon eltűntek, a tanúk meg egymás sarkát taposva vonták vissza a korábban tett vallomásaikat. A lánya körül legyeskedő hozományvadász vonzalma hirtelen más irányt vett. A felesége szeretőjének, esetleg a lánya csábítójának egy szerencsétlen baleset következtében három végtagja is nyílt törést szenvedett, közöttük legalább az egyik felső. Esküdt ellensége, vagy valami más, felettébb kellemetlen illető pedig megszűnt őt tovább zaklatni – rendszerint se híre, se hamva nem maradt. Igen, ha valakinek gondja támadt, Dorianba ment, szaporán szaladt a „Codringher és Fenn” társasághoz, és bezörgetett a mahagóniajtón. Az ajtóban ott állt Codringher, az „ügyvéd”, egy alacsony, sovány és deresedő ember azoknak a beteges arcszínével, akik ritkán tartózkodnak a friss levegőn. Codringher az irodába vezette őket, leült a karosszékbe, térdére vette a megtermett fekete-fehér kandúrt, és megsimogatta. Mindketten – Codringher és a kandúr is – sárgászöld szemük randa, nyugtalanító tekintetével méregették az ügyfelet.

– Megkaptam a leveled – mérte végig Codringher és a kandúr sárgászöld tekintetével Geraltot. – Kökörcsin szintén meglátogatott. Dorianon utazott át néhány héttel ezelőtt. Mesélt nekem egyet s mást arról, mi gyötör. De nagyon keveset mondott. Túl keveset.

– Valóban? Meglepsz. Ez lenne az első általam ismert alkalom, amikor Kökörcsin nem mondott túl sokat.

– Kökörcsin – felelte Codringher mosolytalanul – nem sokat mondott, mivel nem is tudott sokat. És kevesebbet mondott, mint amennyit tudott, mert egyes kérdésekben egész egyszerűen megtiltottad neki, hogy beszéljen. Honnan ered benned a bizalom ilyes hiánya? Ráadásul egy szakmabelivel szemben?

Geralt könnyedén legyintett. Codringher még úgy tett volna, mint aki nem látta, de nem tehette, mert a macska észrevette. Tágra nyitotta a szemét, rávicsorította az agyaracskáit a vajákra, és szinte hangtalanul felsziszegett.

– Ne ingereld a macskámat – mondta az ügyvéd, simogatásával nyugtatva meg az állatot. – Megérintett, hogy a kollégámnak neveztelek? De hiszen így igaz. Én magam is vaják vagyok. Én is szörnyetegektől és szörnyűséges gondoktól szabadítom meg az embereket. És én is pénzért csinálom.

– Van némi különbség – dörmögte Geralt, akit még mindig kísért a macska barátságtalan pillantása.

– Van – hagyta rá Codringher. – Te idejétmúlt vaják vagy, én pedig modern vaják, aki a kor szellemével halad. Ezért van az, hogy te nemsokára munka nélkül maradsz, nekem pedig jól megy majd a sorom. A strigák, a sárkánykígyók, az endriágok és a vérfarkasok hamarosan eltűnnek a föld színéről. Szukafattyak viszont mindig lesznek.

– De hiszen te főleg éppen, hogy a szukafattyakat szabadítod meg a gondjaiktól, Codringher. A gondokkal küszködő szegényeknek nem telik a te szolgálataidra.

– A te szolgálataidra éppúgy nem telik a szegényeknek. A szegényeknek soha semmire sem telik, éppen, hogy azért szegények.

– Mindez hallatlanul logikus. És olyannyira a felfedezés erejével hat, hogy a lélegzetem is eláll.

– Az igazság már csak olyan, hogy elállítja. És az igazság éppen, hogy az, hogy hivatásunk alapja s támasza a szukafiság. Annyi, hogy a tiéd mostanra kis híján csak emlék, az enyém pedig valós, és egyre erősödik.

– Jól van, jól van. Foglalkozzunk a dolgunkkal.

– Legfőbb ideje – bólintott Codringher a macskát simogatva, aki megfeszült, és hangosan dorombolt, a térdébe vájva karmait. – És intézzük a dolgainkat fontosságuk sorrendjének megfelelően. Az első dolog: a honoráriumom, vaják szaktárs, kétszázötven novigradi koronát tesz ki. Rendelkezel a nevezett összeggel? Vagy netán magad is a gondokkal küszködő szegények közé tartozol?

– Először győződjünk meg arról, hogy megdolgoztál ezért az összegért.

– A meggyőződést – felelte hűvösen az ügyvéd – korlátozd kizárólag a saját személyedre, és igyekezz nagyon. Amikor aztán már meggyőződtél, helyezd a pénzt az asztalra. Akkor rátérünk a további, kevésbé fontos dolgokra.

Geralt leoldott az övéről egy zsákocskát, és csörömpölve az íróasztalra hajította. A kandúr hirtelen lendülettel leugrott Codringher térdéről, és elszaladt. Az ügyvéd a fiókba rejtette az erszényt, meg sem bizonyosodva a tartalmáról.

– Elijesztetted a macskámat – mondta őszinte szemrehányással.

– Bocsáss meg. Azt hittem, a pénzcsörgés az utolsó dolog, ami a macskádat elijesztheti. Mondd, mit tudtál meg.

– Az a Rience – kezdte Codringher –, aki annyira érdekel téged, meglehetősen rejtélyes egy alak. Csak annyit sikerült kiderítenem, hogy két évet tanult a Ban Ard-i varázslóiskolában. Kicsapták, miután kisebb lopásokon kapták. Az iskola kapujában, ahogyan az lenni szokott, ott várták a kaedweni hírszerzés toborzói. Rience hagyta magát besorozni. Hogy mit csinált a kaedweni hírszerzésben, azt nem sikerült kiderítenem. De akiket a varázslóiskolákból dobnak ki, azokat általában orgyilkosnak képzik ki. Illik rá?

– Jobban nem is lehetne. Mondd tovább.

– A következő hír Cintrából származik. Rience uraság ott ült tömlöcben. Calanthe királyné uralkodása alatt.

– Miért ült?

– Képzeld csak, hogy tartozások miatt. Nem sokáig hűsölt, mert valaki kiváltotta, megfizette az adósságait kamatostul. A tranzakcióra egy bank közvetítésével került sor, megőrizve a jótevője anonimitását. Próbáltam kinyomozni, kitől származott a pénz, de miután négy bankot sorra vettem, feladtam. Az, aki Rience-t kivásárolta, profi volt. És nagyon fontos volt neki az anonimitás.

Codringher elhallgatott, és zsebkendőt tartva a szája elé mélyen felköhögött.

– Aztán hirtelen, közvetlenül a háború befejezése után, Rience uraság felbukkant Soddenben, Angrenben és Bruggében – folytatta valamivel később a száját megtörölve és a zsebkendőjébe bámulva. – A felismerhetetlenségig megváltozott, legalábbis ami a viselkedését és a készpénz mennyiségét illeti, ami a rendelkezésére állt, és amit el is szórt. Mert ami a nevét illeti, nem erőltette túl magát a pofátlan szukafattya – továbbra is a Rience nevet használta. És mint Rience fogott hathatósan egy bizonyos illető, vagy inkább illetőcske kereséséhez. Meglátogatta az Angreni Körzet druidáit, azokat, akik a háborús árvákról gondoskodtak. Az egyik druida testét a közeli erdőben találták meg valamivel később; össze volt roncsolva, a kínzások rajta hagyták a nyomukat. Aztán Rience a Folyóntúlon bukkant fel…

– Tudom – szólt közbe Geralt. – Tudom, mit tett azzal a folyóntúli parasztcsaláddal. Kétszázötven koronáért többre számítottam. Mert ez idáig csak a varázslóiskoláról meg a kaedweni hírszerzésről szóló híred jelentett nekem újdonságot. A többit tudom. Tudom, hogy Rience egy könyörtelen gyilkos. Tudom, hogy egy arrogáns semmirekellő, aki arra se veszi a fáradságot, hogy álnevet vegyen fel. Tudom, hogy valakinek a megbízásából dolgozik. Kiéből, Codringher?

– Valami varázsló megbízásából. Egy varázsló váltotta ki akkor a tömlöcből. Te magad tájékoztattál róla, és Kökörcsin is megerősítette, hogy Rience mágiát használ. Valódi mágiát, nem azokat a trükköket, amiket egy akadémiáról kicsapott deák ismerhetne. Következésképpen valaki áll mögötte, ellátja amulettekkel, bizonyára képzi is titokban. A hivatalosan praktizáló varázslók közül van néhánynak ilyen titkos tanítványa és tótumfaktuma az illegális vagy mocskos ügyek intézésére. A varázslózsargonban az ilyesmire azt szokás mondani, hogy pórázon rángatják.

– Ha varázsló pórázán rángatnák, Rience mágikus álcát használna. De nem változtatja meg sem a nevét, sem a megjelenését. Még a bőre elszíneződésétől sem szabadult meg azután, hogy Yennefer megpörkölte.

– Épphogy ez igazolja, hogy pórázon rángatják – köhögött fel Codringher, és megtörölte a száját a zsebkendővel. – Mert a mágikus kamuflázs nem is kamuflázs, csak a dilettánsok használnak ilyesmit. Ha Rience mágikus álca vagy illuzórikus álarc mögé rejtőzne, minden mágikus riasztó azonnal észlelné, és ilyen riasztó jelen pillanatban szinte minden várkapuban működik. Maguk a varázslók pedig tévedhetetlenül megérzik az illuzórikus álcákat. Rience a legnagyobb embertömegben, a legnagyobb tülekedésben is úgy hívná magára az összes varázsló figyelmét, mintha a füléből lángok, a seggéből meg füstgomolyagok törnének föl. Ismétlem: Rience egy varázsló megbízásából dolgozik, és úgy ténykedik, hogy ne vonja magára más varázslók figyelmét.

– Egyesek szerint nilfgaardi kém.

– Tudok róla. Így gondolja például Dijkstra, a redaniai hírszerzés feje. Dijkstra ritkán téved, úgyhogy tényként fogadhatjuk el, hogy ezúttal is igaza van. De az egyik nem zárja ki a másikat. Egy varázsló tótumfaktuma lehet egyidejűleg nilfgaardi kém is.

– Ami azt jelentené, hogy a hivatalosan működő varázslók egyike a titkos tótumfaktuma révén Nilfgaardnak kémkedik.

– Badarság – köhögött fel Codringher, és figyelmesen megnézte a zsebkendőt. – Egy varázsló kellene kémkedjen Nilfgaardnak? Miféle okból? Pénzért? Nevetséges. Komoly hatalomra számítva a győzedelmes Emhyr császár uralma alatt? Még inkább nevetséges. Nem titok, hogy Emhyr van Emreis rövid pórázon tartja a neki alárendelt varázslókat. A varázslókat Nilfgaardban éppúgy eszközként kezelik, mint, teszem azt, az istállófiúkat. És nincs is több hatalmuk, mint az istállófiúknak. De hogy akadna-e olyan a rakoncátlan mágusaink között, aki úgy dönt, olyan császár győzelméért fog harcolni, aki mellett istállófiú lehet? Filippa Eilhart, aki királyi kiáltványokat és ediktumokat mond tollba Redaniai Vizimirnek? Sabrina Glevissig, aki ököllel az asztalra csapva szakítja félbe a kaedweni Henselt beszédeit, és ráparancsol a királyra, hogy fogja be és hallgasson? Roggeveeni Vilgefortz, aki nemrég azt közölte az aedirni Demawenddel, hogy pillanatnyilag nem tud rá időt szakítani?

– Fogd rövidebbre, Codringher. Akkor hát hogy is van ez Rience-szel?

– Mint általában. A nilfgaardi hírszerzés úgy próbál eljutni a varázslóhoz, hogy beszervezi a tótumfaktumát. Amit tudok, az alapján Rience nem vetné meg a nilfgaardi florint, és habozás nélkül elárulná a mesterét.

– Most viszont te hordasz össze marhaságokat. Még a mi rakoncátlan varázslóink is azonnal rájönnének, hogy elárulták őket, és Rience, amint leleplezték, akasztófán lógna. Ha szerencséje lenne.

– Hogy te milyen gyerekes vagy, Geralt! A leleplezett kémeket nem felakasztják, hanem felhasználják. Teletömik a fejét dezinformációval, megpróbálják kettős ügynökké alakítani…

– Ne untasd a gyereket, Codringher. Nem érdekelnek se a hírszerzési műhelytitkok, se a politika. Rience a sarkamban van, szeretném tudni, miért és kinek a megbízásából teszi. Úgy tűnik, valami varázsló megbízásából. Ki az a varázsló?

– Még nem tudom. De nemsokára tudni fogom.

– A nemsokára – sziszegte a vaják – nekem túlságosan késő.

– Azt egyáltalán nem zárhatom ki – felelte Codringher komoly hangon. – Iszonyú csávába kerültél, Geralt. Jó, hogy hozzám fordultál, én értek ahhoz, hogyan húzzak ki másokat a csávából. Alapjában véve már ki is húztalak.

– Valóban?

– Valóban. – Az ügyvéd a szájához emelte a zsebkendőt, és felköhögött. – Mivel, mint azt látod, kolléga, a varázslón, vagy talán még Nilfgaardon kívül is van ennek a játszmának egy harmadik oldala. Képzeld csak el, hogy meglátogattak Foltest király titkosszolgálatának az ügynökei. Bajban voltak. A király azt a parancsot adta nekik, hogy keressenek meg egy bizonyos hercegkisasszonyt, akinek nyoma veszett. Amikor kiderült, hogy ez nem is olyan egyszerű, az ügynökök úgy döntöttek, hogy bevonnak az ügybe valakit, aki a problémás ügyek szakértője. A problémára rávilágítva azt sugalmazták ennek a specialistának, hogy egy bizonyos vaják egészen sokat tudhat az elveszett hercegkisasszonyról. Sőt, talán még azt is tudhatja, hol található.

– És mit csinált a specialista?

– Eleinte megdöbbenésének adott hangot. Tudniillik megdöbbentette, hogy a nevezett vajákot nem zárták tömlöcbe, hogy ott a hagyományos módszerrel kiszedjenek belőle mindent, amit csak tud, és egész sokat arról is, amit nem tud, de képes kigondolni, hogy a kérdezőket kielégítse. Az ügynökök erre azt felelték, hogy a főnökük ezt megtiltotta nekik. A vajákoknak, magyarázták az ügynökök, olyan érzékeny az idegrendszere, hogy a kínzások hatására azonnal elpusztulnak, minthogy, ahogyan azt érzékletesen kifejezték, elpattan egy erecske az agyukban. Ebből kifolyólag azt a megbízást kapták, hogy kövessék a vajákot, de ez a feladat sem bizonyult könnyűnek. A specialista megdicsérte az ügynököket belátásukért, és utasította őket, hogy két hét múlva jelentkezzenek.

– Jelentkeztek?

– Hogyne. És akkor a specialista, aki immár az ügyfelének tekintett, az ügynökök elé tárta a megcáfolhatatlan bizonyítékait annak, hogy Geraltnak, a vajáknak nem volt, nincs, és nem is lehetett semmi köze a keresett hercegkisasszonyhoz. A specialista ugyanis megtalálta Cirilla hercegkisasszony, Calanthe királyné unokája, Pavetta királykisasszony leánya halálának szemtanúit. Cirilla három évvel ezelőtt hunyt el egy angreni menekülttáborban. Torokgyíkban. A gyermek szörnyen szenvedett a halála előtt. Nem hinnéd, de a temeriai ügynököknek könnybe lábadt a szeme, ahogyan a szemtanúim beszámolóit hallgatták.

– Nekem is könnybe lábadt a szemem. Jól sejtem, hogy a temeriai ügynökök nem tudtak, vagy nem akartak neked kétszázötven koronánál többet felajánlani?

– Bántja a szívem a szarkazmusod, vajákom. Kihúztalak a csávából, te meg ahelyett, hogy megköszönnéd, bántod a szívemet.

– Köszönöm, és elnézésedet kérem. Miért parancsolta Foltest király az ügynökeinek, hogy Cirit keressék, Codringher? Mit parancsolt, mit tegyenek, amikor megtalálják?

– Hogy te milyen nehéz felfogású vagy! Hogy megöljék, ez természetes. Cintrai trónkövetelőnek tekintik, márpedig egyéb tervek forognak azon trónt illetően.

– Nem fér a fejembe, Codringher. Cintra trónja porig égett a királyi várral, a várossal és az egész országgal együtt. Most Nilfgaard uralkodik ott. Foltest jól tudja ezt, ahogyan a többi király is. Miféle módon követelhetne Ciri egy olyan trónt, ami nem létezik?

– Gyere – állt fel Codringher. – Megpróbálunk együtt választ találni erre a kérdésre. Kihasználva az alkalmat, a bizalmamról is biztosítalak… Mi olyan érdekes számodra abban a portréban, ha megkérdezhetem?

– Az, hogy olyan lyukacsos, mintha egy harkály több idényen át kopogtatta volna – mondta Geralt az ügyvéd íróasztalával szemben, aranyozott keretben a falon függő képmásra pillantva. – És az, hogy egy kivételesen nagy idiótát ábrázol.

– Az a megboldogult atyám – fintorodott el kissé Codringher. – Kivételesen nagy idióta volt. Azért akasztottam ide a portrét, hogy mindig szem előtt legyen. Amolyan figyelmeztetésképpen. Gyere, vaják.

Kiléptek az előszobába. A kandúr, aki a szőnyeg közepén feküdt, és a furcsa szögben előrenyújtott hátsó lábát nyalogatta elmélyülten, a vaják láttán azonnal elillant a folyosó sötétje felé.

– Miért van az, hogy téged ennyire nem szeretnek a macskák, Geralt? Van ennek valami köze a…

– Igen – vágott közbe. – Van.

A faburkolat mahagónilapja hangtalanul csusszant félre, titkos átjárót tárva fel előttük. Codringher lépett be elsőként. A panel, melyet minden bizonnyal mágikus módon hoztak mozgásba, elzárta az utat mögöttük, de nem borította őket sötétségbe. A titkos folyosó mélyén fény pislákolt.

A folyosó végén elhelyezkedő helyiség hideg volt és száraz, a levegőben pedig por és gyertyák nehéz, fullasztó szaga terjengett.

– Hamarosan megismered a társamat, Geralt.

– Fennt? – mosolyodott el a vaják. – Az lehetetlen.

– Nagyon is lehetséges. Valld csak be, azt hitted, Fenn nem is létezik?

– Ugyan már.

Az alacsony mennyezetig nyúló polcok és könyvszekrények közül nyikorgás hallatszott fel, és egy pillanattal később különös jármű hajtott ki onnan. Magas karosszék volt, amelyet kerekekkel láttak el. A fotelban törpenövésű férfi ült, akinek hatalmas fejét – nyak híján – mintha egyenesen aránytalanul keskeny vállára tűzték volna. A törpének mindkét lába hiányzott.

– Ismerkedjetek meg – mondta Codringher. – Jakub Fenn, tanult legista, a társam és felbecsülhetetlen értékű munkatársam. Ez pedig vendégünk és ügyfelünk…

– Ríviai Geralt, a vaják – fejezte be mosolyogva a nyomorék. – Különösebb erőfeszítés nélkül is kitaláltam. Néhány hónapja dolgozom már ezen a feladványon. Kövessenek, uraim.

Elindultak a nyikorgó karosszék nyomában a polcok közötti labirintusban, melyek olyan kötetek súlya alatt hajlottak meg, amelyek az oxenfurti egyetemi könyvtárnak sem váltak volna szégyenére. Az inkunábulumokat még Geralt becslései szerint is Codringherek és Fennek jó néhány nemzedéke kellett összegyűjtse. Örült, hogy a bizalom efféle jelét ajánlották neki, örült, hogy végre megismerhette Fennt. Nem kételkedett azonban, hogy maga a figura, bár teljes mértékben reális volt, részben mitikus is maradt. A mitikus Fennt, minden bizonnyal Codringher alteregóját gyakran látták terepen, a karosszékhez kötött tanult legista pedig bizonyára sosem hagyta el a házat.

A helyiség közepe különösen jó megvilágítást kapott; itt állt az alacsony, a kerekes székből is elérhető pulpitus, melyen könyvek, pergamen- és velintekercsek, mindenféle papírok, tintás- és tusos üvegek, tollkötegek és rejtélyes eszközök tornyosultak ezerszám. Nem mindegyik volt éppen rejtélyes. Geralt felismerte a pecsétek hamisítására szolgáló formákat és a gyémántráspolyt, mely a bejegyzések hivatalos iratokról való eltüntetésére szolgált. A pulpitus közepén egy kisebb golyólövő ismétlő számszeríj hevert, mellette pedig méretes, csiszolt hegyikristályból készült nagyítóüvegek kandikáltak ki a bársonyszövet alól. Az ilyesfajta üveg ritkaságnak számított, és egy vagyonba került.

– Rábukkantál valami újra, Fenn?

– Nem sokra – mosolyodott el a nyomorék. A mosolya kedves volt, és rendkívül megnyerő. – Huszonnyolc varázslóra szűkítettem Rience potenciális megbízóinak listáját…

– Ezt egyelőre hagyjuk – szakította gyorsan félbe Codringher. – Egyelőre valami más érdekel minket. Magyarázd el Geraltnak, milyen okokból kifolyólag vált az elveszett Cirilla hercegkisasszony a Négy Királyság ügynökei széles körű kutatásának a tárgyává.

– A lány ereiben Calanthe királyné vére folyik – mondta Fenn, akit mintha meglepett volna, hogy ennyire egyértelmű dolgot magyarázni kell. – Ő az utolsó a királyi vérvonalban. Cintra jelentős stratégiai és politikai jelentőséggel bír. Egy olyan koronakövetelő, akinek nyoma veszett, valamint a befolyási körzeteken kívül marad, kellemetlen, de akár veszélyessé is válhat, amennyiben nem a megfelelő befolyás alá kerül. Példának okáért Nilfgaard befolyása alá.

– Ha jól emlékszem – szólalt meg Geralt –, a cintrai jog kizárja a nőket az örökösödésből.

– Így igaz – helyeselt Fenn, és ismét elmosolyodott. – De egy nő mindig valaki feleségévé és férfi utódjának anyjává válhat. A Négy Királyság hírszerző szolgálatai tudomást szereztek a hercegkisasszony utáni, Rience által kezdeményezett lázas kutatásról, és meg voltak győződve róla, hogy épp erről van szó. Úgy döntöttek hát, hogy megakadályozzák, hogy a hercegkisasszony feleséggé és anyává válhasson. Egy egyszerű, de hatásos módszerrel.

– De a hercegkisasszony halott – vágta rá gyorsan Codringher, látva Geralt arcán a változásokat, melyeket a mosolygó törpe szavai idéztek elő. – Az ügynökök tudomást szereztek erről, és felhagytak a kutatással.

– Egy időre hagytak fel vele. – A vaják nem kis erőfeszítés árán erőltetett magára nyugalmat és hűvös hangot. – A hazugsággal már csak úgy van, hogy kiderül. Azonkívül a király ügynökei csak az egyik oldalt jelentik azok közül, amelyek részt vesznek ebben a játszmában. Az ügynökök, ezt ti magatok mondtátok, azért követték Cirit, hogy keresztezhessék a többi rá vadászó terveit. Lehetséges, hogy azok a többiek kevésbé lesznek fogékonyak a dezinformációra. Azért béreltelek fel titeket, hogy megtaláljátok a módot arra, hogy a gyerek biztonságban legyen. Mit javasoltok?

– Van egyfajta koncepciónk – vetett egy pillantást a társára Fenn, de semmit sem vett észre az arcán, ami hallgatásra intette volna. – Szeretnénk diszkréten, de széles körben elterjeszteni azt a véleményt, hogy nem pusztán Cirilla hercegkisasszony, de még az esetleges férfi utódjai sem formálhatnak semmiféle jogot Cintra trónjára.

– Cintrában nincs öröklés anyai ágon – magyarázta újabb köhögési rohammal küzdve Codringher. – Kizárólag apai ágon örökölhetnek.

– Pontosan így van – erősítette meg a tanult legista. – Geralt maga mondta egy perccel ezelőtt. Ősöreg törvény, amit még annak az ördögfajzat Calanthénak sem sikerült érvénytelenítenie, pedig próbálta.

– Intrikával próbálta azt a törvényt megdönteni – mondta nagy meggyőződéssel Codringher, és közben megtörölte zsebkendőjével a száját. – Törvénytelen intrikával. Magyarázd el neki, Fenn.

– Calanthe volt Dagorad király és Adalia királyné egyetlen leánya. A szülei halála után szembeszegült az arisztokráciával, akik kizárólag az új király feleségét látták benne. Osztatlanul akart uralkodni, legfeljebb a formaságok és a dinasztia fennmaradása végett egyezett bele a hercegi férj intézményébe, aki mellette ült volna ugyan, de annyit ért volna, mint egy pozdorjabáb. A régi nemzetségek ellenálltak. Calanthe a polgárháború, egy másik ág javára történő abdikáció és az ebbingi herceggel, Roegnerrel kötött házasság között választhatott. Ezt a harmadik megoldást választotta. Ő irányította az országot, de Roegner oldalán. Nyilvánvaló módon nem hagyta, hogy járomba hajtsák vagy a tyúkólba vessék. Ő volt Cintra Nőstényoroszlánja. De Roegner uralkodott, még ha nem is nevezte senki Oroszlánnak.

– Calanthe pedig – tette hozzá Codringher – hirtelen mindenáron megpróbált teherbe esni és fiút szülni. Semmi se lett belőle. Megszülte Pavetta lányát, aztán kétszer elvetélt, és nyilvánvalóvá vált, hogy nem lesz több gyereke. Minden terve füstbe ment. Ilyen az asszonyok sorsa. A tönkrement méh keresztülhúzza a nagy ambíciókat.

Geralt elfintorodott.

– Undorítóan triviális vagy, Codringher.

– Tudom. Az igazság is triviális volt. Merthogy Roegner megfelelően széles csípejű, fiatal királyné után kezdett nézelődni, lehetőleg olyan családból, ahol a termékenység a dédanyáig visszamenőleg igazolt. Calanthénak meg kezdett kicsúszni a lába alól a talaj. Minden fogás, minden pohár bor halált hozhatott, minden vadászat szerencsétlen balesettel végződhetett. Sok minden árulkodik arról, hogy Cintra Nőstényoroszlánja ekkor vette át a kezdeményezést. Roegner meghalt. Akkortájt tombolt a himlő az országban, és a király halálán senki sem csodálkozott.

– Kezdem érteni – mondta a vaják látszólag szenvtelenül –, mire is támaszkodnak majd a hírek, amiket szándékotokban áll diszkréten, de széles körben elterjeszteni. Ciri egy méregkeverő és férjgyilkos unokája lesz?

– Ne menj elébe a dolgoknak, Geralt. Mondd csak tovább, Fenn.

– Calanthe – mosolyodott el a törpe – az életét megmentette, de a koronától egyre távolabb került. Amikor Roegner halála után a Nőstényoroszlán abszolút uralomra tört, az arisztokrácia ismét keményen szembeszegült a törvény és hagyomány megsértésével. Cintra trónján királynak kellett helyet foglalnia, nem királynőnek. Világossá tették: ahogyan csak a kis Pavetta valamelyest is kezd nőre emlékeztetni, férjhez kell adni valakihez, aki az új király lesz. A terméketlen királyné másodszori házassága szóba sem jöhetett. Cintra Nőstényoroszlánja megértette, hogy legfeljebb az anyakirályné szerepére számíthat. Mindennek a tetejébe Pavetta férjhez mehetett olyasvalakihez is, aki teljességgel eltávolítja az anyósát a kormányzatból.

– Ismét csak triviális leszek – figyelmeztette Codringher. – Calanthe halogatta Pavetta férjhez adását. Az első házassági tervet akkor tette tönkre, amikor a lány tíz éves volt, a másodikat, amikor tizenhárom. Az arisztokrácia keresztüllátott a tervein, és követelték, hogy Pavetta tizenötödik születésnapja legyen az utolsó születésnapja hajadonként. Calanthénak bele kellett egyeznie. De előbb elérte, amire számított. Pavetta túl sokáig maradt hajadon. Végül csak elkezdett neki annyira viszketni, hogy elmenjen az első jöttment csavargóval, ráadásul olyannal, akit szörnyeteggé változtattak. Voltak ott valami természetfeletti körülmények, valami jóslat, varázslatok, ígéretek… Talán a Meglepetés Törvénye? Igaz, Geralt? Hogy ezután mi történt, arra bizonyára emlékszel. Calanthe Cintrába rángatott egy vajákot, a vaják pedig nagy felfordulást csinált. Nem tudván, hogy irányítják, levette az átkot a szörnyű Sünről, lehetővé téve a házasságát Pavettával. Ugyanakkor a vaják azt is elintézte ezzel, hogy Calanthe megtarthassa a trónját. Pavetta viszonya a visszavarázsolt szörnyeteggel olyannyira nagy sokk volt az országnagyok számára, hogy hirtelen beleegyezésüket adták a Nőstényoroszlán és Eist Tuirseach házasságára. A Skellige-szigetek jarlja mégiscsak jobbnak tűnt a szemükben, mint az a jöttment Sün. Ily módon Calanthe tovább kormányozta az országot. Eist, ahogyan az összes szigetlakó, túlságosan is nagy tisztelettel övezte Cintra Nőstényoroszlánját ahhoz, hogy bármiben is ellentmondjon neki, a királykodás pedig egészen egyszerűen untatta. Teljességgel átengedte a nő kezébe az uralmat. Calanthe pedig medikamentumokkal és elixírekkel tömve tele magát éjjel-nappal nyoszolyára vonta a párját. Uralkodni akart élete végéig. És ha már anyakirálynéként, hát akkor a saját fiának anyjaként. De, ahogy már mondtam, az ambíciók nagyok, ámde…

– Már mondtad. Ne ismételd magadat.

– Ellenben Pavetta királykisasszony, a különös Sün felesége már az esküvői ceremónia idején gyanúsan bő ruhát viselt. A rezignált Calanthe megváltoztatta terveit. Ha nem az ő fia, gondolta magában, legyen csak Pavetta fia. De Pavetta lányt szült. Átok, vagy mi a csoda? A királylány azonban szülhetett még. Úgy értem, szülhetett volna. Mert bekövetkezett a rejtélyes baleset. Ő és ama különös Sün odaveszett egy megmagyarázhatatlan tengeri katasztrófában.

– Nem sugalmazol te túlságosan is sokat, Codringher?

– Igyekszem a helyzetet elmagyarázni, semmi több. Pavetta halála után Calanthe összeomlott, de csak rövid időre. Az utolsó reménye az unokája volt. Pavetta lánya, Cirilla. Ciri, a királyi vár szerte őrjöngő, megtestesült ördögfióka. Van, akinek a szeme fénye, különösen az idősebbek számára, mert annyira hasonlított Calanthéra, amikor még az volt gyerek. Mások számára… korcs, a szörnyű Sün lánya, akire ráadásul jogot formált valami vaják is. És most térünk rá a dolog lényegére: Calanthe neveltjét, akit nyilvánvaló módon az utódjának készített elő, akit egyenesen úgy kezeltek, mintha a másik megtestesülése lenne, az Oroszlánfiókot a Nőstényoroszlán véréből, egyesek már akkoriban is kizárták azoknak a köréből, akik jogot formálhattak a trónra. Cirilla rosszul született. Pavetta a mezaliansz bűnébe esett. A királyi vért egy ismeretlen származású jöttment alsóbbrendű vérével keverte.

– Ravasz, Codringher. De nem így történt. Ciri apja egyáltalán nem volt alsóbbrendű. Királyfi volt.

– Miket nem mondasz? Erről nem tudtam. Melyik királyságé?

– Valamelyik délié… Maechté… Igen, pontosan, Maechté.

– Érdekes – mormolta Codringher. – Maecht régóta Nilfgaard őrgrófsága. Metinna Provincia részét képezi.

– De királyság – szólt közbe Fenn. – Ott is király uralkodik.

– Ott Emhyr van Emreis uralkodik – szakította félbe Codringher. – Akárki is üljön a trónon, Emhyr kegyelméből és döntése nyomán ül ott. De ha már itt tartunk, ellenőrizd csak, kit is tett meg ott Emhyr királynak. Én nem emlékszem.

– Már keresem is – lökte meg a nyomorék a karosszék kerekét, és nyikorogva elgurult a polc felé; leemelt róla egy vaskos tekercsgöngyöleget, és elkezdte átvizsgálni, a padlóra dobva a már átnézetteket. – Hmm… Már meg is van. Maecht királyság. A címerében váltakozó ezüst halak és koronák négyosztatú vörös-kék mezőben…

– Köpj csak a heraldikára, Fenn. A király, ki ott a király?

– Hoët, az Igazságos. Elekció útján választatott…

– …a nilfgaardi Emhyr által – találgatott hűvösen Codringher.

– …kilenc évvel ezelőtt.

– Nem ez lesz az – számolt utána gyorsan az ügyvéd. – Ez minket ne érdekeljen. Ki volt előtte?

– Egy pillanat. Megvan. Akerspaark. Meghalt…

– Meghalt a tüdeje heveny gyulladásában, amit Emhyr vagy az emlegetett Igazságos pribékjeinek a tőre szúrt át – csillogtatta meg ismét éleslátását Codringher. – Geralt, ébreszt benned az emlegetett Akerspaark bármiféle képzettársításokat? Lehetséges, hogy ő volt annak a Sünnek a papuskája?

– Igen – helyeselt a vaják pillanatnyi gondolkodás után. – Akerspaark. Emlékszem, Duny így hívta az apját.

– Duny?

– Az volt a neve. Királyfi volt, annak az Akerspaarknak a fia…

– Nem – szakította félbe Fenn a tekercseket tanulmányozva. – Itt valamennyien említésre kerülnek. Törvényes fiai: Orm, Gorm, Torm, Horm és Gonzalez. Törvényes leányai: Alia, Valia, Nina, Paulina, Malvina és Argentína…

– Visszavonom a Nilfgaarddal és az Igazságos Hoëttel szembeni rágalmakat – jelentette ki Codringher komolyan. – Azt az Akerspaarkot nem gyilkolták meg. Egészen egyszerűen halálra baszta magát. Mert bizonyára voltak fattyai is, mi, Fenn?

– Volt. Jó pár. De itt egyetlen Duny nevűt sem látok.

– És nem is számítottam arra, hogy látni fogsz. Geralt, a te Sünöd nem volt semmiféle királyfi. Még ha valóban az a kurafi Akerspaark nemzette is amúgy mellesleg, attól, hogy erre a címre jogot formálhasson, Nilfgaardon túl még legális Ormok, Gormok, meg Gonzalezek hosszú sora választotta el a maga bizonyára jelentős számú progenitúrájával. Formális szempontból Pavetta a mezaliansz vétségébe esett.

– És Cirinek, mint a mezalianszból született gyereknek, nincs joga a trónhoz?

– Bravó.

Fenn a karosszék kerekeit hajtva odanyikorgott a pulpitushoz.

– Ez egy érv – mondta hatalmas fejét felemelve. – Kizárólag egy érv. Ne feledd, Geralt, mi nem Cirilla hercegkisasszony koronájáért vagy a koronától való megfosztásáért harcolunk. A szélnek eresztett pletyka azt kell sugallja, hogy a lányt nem lehet Cintra megszerzéséhez felhasználni. Ha valaki ezzel próbálkozna, könnyű lesz aláásni, megkérdőjelezni. A lány nem lesz többé tényező a politikai játszmában, egy csekély jelentőségű gyalog lesz. Mindeközben…

– Hagyják élni – fejezte be szenvtelenül Codringher.

– Formális szempontból – kérdezte Geralt – mennyire erős az érvetek?

Fenn Codringherre nézett, aztán a vajákra.

– Nem túlságosan erős – ismerte be. – Cirilla még mindig Calanthe vére, ha némiképp felhígult is. Normális körülmények között talán el is távolítanák a trónról, de a körülmények nem éppen normálisak. A Nőstényoroszlán vérének politikai jelentősége van…

– A vér… – törölte meg a homlokát Geralt. – Codringher, mit jelent az, hogy az Ősi Vér Gyermeke?

– Nem értem. Volt valaki, aki Cirilláról beszélve ezt a kifejezést használta?

– Igen.

– Kicsoda?

– Nem fontos, ki volt. Mit jelent ez?

– Luned aep Hen Ichaer – szólalt meg hirtelen Fenn, miközben továbbgurult a pulpitustól. – Szó szerint nem Gyermek lenne, hanem az Ősi Vér Leánya. Hmmm… Az Ősi Vér… Találkoztam már ezzel a megnevezéssel. Nem emlékszem pontosan… Talán valamiféle tünde jóslatról van szó. Úgy emlékszem, Itlina jövendölésének némely szövegváltozatában, azokban a régebbiekben, előfordul, hogy említést tesznek a Tündék Ősi Véréről, vagyis az Aen Hen Ichaerről. De nekünk itt nincs meg a jövendölés teljes szövege. A tündékhez kellene fordulni…

– Hagyjuk ezt – szakította félbe hűvösen Codringher. – Nem kell egyszerre túl sok kérdés, Fenn, nem kell a szarkának túl sokat akarni, nem kell a jövendöléseket meg a titkokat túlzásba vinni. Egyelőre megköszönjük. Viszlát, gyümölcsöző munkát kívánok. Geralt, erre. Menjünk vissza az irodába.

– Túl kevés, igaz? – kérdezett rá a vaják, amint csak visszaértek és letelepedtek a karosszékekbe; az ügyvéd az asztal mögött, ő pedig vele szemben. – Túl alacsony a honorárium, igaz?

Codringher felemelt az íróasztal lapjáról egy csillag alakú fémtárgyat, és néhányszor megforgatta az ujjai között.

– Túl alacsony, Geralt. Az, ha tünde jövendölésekben kell kotorásznom, számomra pokolian megterhelő, anyagi és időveszteség is. Módot kell találni arra, hogy eljussak a tündékhez, mert rajtuk kívül senki sem képes megérteni a feljegyzéseiket. A tünde kéziratok az esetek többségében nyakatekert szimbólumokból, akrosztichonokból, néha egyenesen kódokból állnak. Az Ősi Nyelv mindig legalábbis kétértelmű, de ha egyszer lejegyezték, akár tíz dolgot is jelenthet. A tündék sosem voltak hajlamosak olyasvalakinek segíteni, aki a jövendöléseiket akarta kihüvelyezni. Ezekben a mai időkben meg, amikor véres háború dúl az erdőkben a Mókusokkal, amikor pogromokra kerül sor, veszélyes dolog közel férkőzni hozzájuk. Kétszeresen is veszélyes. A tündék provokátornak tekinthetnek, az emberek árulással vádolhatnak…

– Mennyi, Codringher?

Az ügyvéd egy ideig hallgatott, állandóan a fémcsillaggal babrálva közben.

– Tíz százalék – mondta végül.

– Minek a tíz százaléka?

– Ne gúnyolódj velem, vaják. A dolog kezd komolyra fordulni. Kezd egyre kevésbé világos lenni, miről is van szó, és amikor nem tudni, miről van szó, akkor egészen biztosan pénzről van szó. Ilyenkor kedvesebb nekem a százalék, mint a szokványos honorárium. Nekem adod a tíz százalékát annak, amit te magad nyersz ezen, levonva belőle azt az összeget, amit már kifizettél. Aláírjuk a szerződést?

– Nem. Nem szeretnélek veszteségnek kitenni. A semmi tíz százaléka semmi, Codringher. Én, drága kolléga, semmit sem fogok nyerni ebből.

– Ismétlem, ne gúnyolódj velem. Nem hiszem, hogy ne haszonért dolgoznál. Nem hiszem, hogy a háttérben ne rejlene valami…

– Az, hogy mit hiszel, vajmi kevéssé érdekel. Nem lesz itt semmiféle szerződés. És semmiféle százalék. Nevezd meg a honorárium összegét, amit az információgyűjtésért kapni kívánsz.

– Bárki mást – köhögött fel Codringher – kihajítanék az ajtón, biztos lévén abban, hogy megpróbál rászedni. De hozzád, idejétmúlt vajákom, valami furcsa módon illik ez a nemes és naiv önzetlenség. Épp a te stílusod ez a nagyszerű és szánalmasan régimódi… Ahogy hagyod magad ingyen megöletni…

– Ne vesztegessük az időt. Mennyi, Codringher?

– Még egyszer ennyi. Összesen ötszáz.

– Sajnálom – csóválta a fejét Geralt –, de ekkora összegre nekem nem telik. Legalábbis nem e pillanatban.

– Megújítom az ajánlatot, amit egyszer már megtettem, az ismeretségünk kezdetén – mondta lassan az ügyvéd, aki továbbra is a csillaggal játszott. – Vállalj munkát nálam, és telni fog. Információkra és más egyéb luxusra.