Alexandre Dumas

A mű eredeti címe:

Le Comte de Monte-Cristo

Hungarian translation © Csetényi Erzsi jogutódai

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Egy orvos feljegyzései

A fekete tulipán

A három testőr

Húsz év múlva

A Vörös Szfinx

Első kötet

ELSŐ KÖNYV

1 Marseille – az érkezés

A Notre-Dame de la Garde parti őrsége 1815. február 24-én jelezte a Szmirna, Trieszt és Nápoly felől érkező háromárbocos Pharaon nevű hajót.

Mint rendesen, egy révkalauz azonnal nekiindult a kikötőből, érintette If várát, és a Morgion-hegyfok és Riou szigete között érte el a hajót.

És ugyancsak, mint rendesen, a Saint-Jean-erőd lapos teteje megtelt kíváncsiakkal. Mert Marseille-ben mindig nagy esemény egy hajó érkezése, főleg az olyan hajóé, amelyet, mint a Pharaon-t, a hajdani Phókaia1 hajógyáraiban építettek, szereltek fel, raktak meg, és amely a város egyik hajótulajdonosáé.

Eközben a hajó előrehaladt. Szerencsésen átjutott a szoroson, amelyet valamely vulkáni kitörés vájt Calasareigne szigete és Jaros szigete közé. Megkerülte Pomègues-et, és áthaladt három csúcsvitorlájával, nagy orrvitorlájával és farvitorlájával, de olyan lassan és olyan szomorúan, hogy az érdeklődők a szerencsétlenséget megérzők ösztönével azon töprengtek, vajon miféle baleset érhette útközben a hajót. A szakértők azonban rájöttek, hogy ha bármi szerencsétlenség történt volna, az nem magával a hajóval eshetett meg, mert az minden tekintetben a tökéletesen kormányzott hajó hatását keltette: horgonya kivetésre kész, homlokárbockötele leakasztva, és a révkalauz mellett, aki készen állt, hogy a Pharaon-t a marseille-i kikötő keskeny bejáratán keresztül irányítsa, fürge mozgású, élénk tekintetű fiatalember állott, figyelemmel kísérte a hajó minden mozdulatát, és megismételte a révkalauz parancsait.

Az a különös nyugtalanság, amely a tömeget elfogta, Saint-Jean terének egyik nézőjét különösen hatalmába ejtette, elannyira, hogy be sem várta, míg a hajó befut a kikötőbe, hanem beugrott egy kis csónakba, és parancsot adott, evezzenek a Pharaon elé, hogy szembe érje a Réserve-kert öblét.

A fiatal tengerész ennek a férfinak közeledését látva, otthagyta a révkalauzt, és kalapját kezében tartva a hajó széléhez támaszkodott. Szép fekete szemű és hajú, magas, karcsú, tizennyolc-húsz esztendős ifjú volt. Egész lényén azoknak az embereknek nyugalma és sajátságos határozottsága ömlött el, akik gyermekkoruk óta megszokták, hogy harcoljanak minden veszedelemmel.

– Ah, maga az, Dantès! – kiáltott a férfi a csónakban. – Mi történt, mit jelent ez a szomorúság, amely lerí a hajóról?

– Nagy szerencsétlenség történt, Morrel úr – válaszolta a fiatalember –, nagy szerencsétlenség, főleg reám nézve: Civitavecchia magasságában elveszítettük a derék Leclère kapitányt.

– És a rakomány? – kérdezte élénken a hajótulajdonos.

– Szerencsésen partot ért, Morrel úr, és remélem, meg lesz elégedve ebben a tekintetben. Hanem a szegény Leclère kapitány…

– De hát mi történt vele? – kérdezte a hajótulajdonos szemmel láthatóan megkönnyebbülten. – Mi történt a derék kapitánnyal?

– Meghalt.

– A tengerbe esett?

– Nem, agylázban halt meg. Rengeteget szenvedett szegény.

Azután embereihez fordult:

– Hé, fiúk! – kiáltotta. – Mindenki a helyére! Horgonyt vetünk!

A hajó legénysége engedelmeskedett. A nyolc-tíz matróz közül egyesek a vontatókötelekhez, mások a vitorlaejtőkhöz, fordítókötelekhez és az orrvitorla lehúzóihoz rohantak, a többiek pedig a vitorlák vonóköteleit vették kezelésbe.

A fiatal tengerész futó pillantást vetett a kikötés előkészületeire: látta, hogy teljesítik parancsait, visszatért Morrelhez.

– És hogyan történt ez a szerencsétlenség? – folytatta a hajótulajdonos az imént félbehagyott beszélgetést.

– Bizony, uram, egészen váratlanul: Ledére kapitány hosszan beszélt a kikötő parancsnokával, aztán igen izgatottan távozott Nápolyból. Huszonnégy óra múlva ágynak esett, és három napra rá meghalt… A szokásos módon temettük el. Illőképpen beburkoltuk egy függőágyba, harminchat fontos ágyúgolyót kötöttünk a lábára meg a fejére. Il Giglio szigetének közelében nyugszik. Becsületrendkeresztjét és a kardját elhoztuk özvegyének. Érdemes volt – folytatta a fiatalember szomorú mosollyal – tíz esztendőt harcolni az angolokkal, hogy végül is ágyban haljon meg, mint bárki más.

– De hát mit csináljunk, Edmond úr – válaszolta a hajótulajdonos egyre jobban megvigasztalódva –, hiszen mindannyian halandók vagyunk, és az a rendje, hogy az öregek átadják helyüket a fiataloknak, különben semmi sem halad előre. És ha maga biztosít, hogy a rakomány.

– Kifogástalan állapotban van, Morrel úr, arról felelek. Azt tanácsolom, hogy ennél az útnál ne érje be huszonötezer frank nyereséggel.

Majd mikor elhagyták a tornyot, az ifjú tengerész ezt kiáltotta a legényeknek:

– Bevonni az árbocvitorlát, a kormányvitorlát és az orrvitorlát! Rajta!

A parancsot olyan gyorsan teljesítették, akár egy hadihajón.

– Vitorlákat bevonni!

Az utolsó parancsra minden vitorla leereszkedett, és a hajó csaknem észrevétlenül haladt előre. Már csak a végső lökés ereje hajtotta.

– Nem akar beszállni, Morrel úr? – kérdezte Dantès, mert látta, hogy a hajótulajdonos türelmetlen. – Danglars úr, az ön számtisztje, éppen most jött ki a kabinjából, ő mindenről felvilágosítást tud adni önnek. Nekem pedig a horgonyvetésnél a helyem, meg arról is gondoskodnom kell, hogy a hajó gyászt öltsön.

A hajótulajdonos nem mondatta magának kétszer. Megragadta a kötelet, amelyet Dantès ledobott neki, és olyan ügyesen, hogy egy tengerésznek is becsületére vált volna, felmászott a hajó domború oldalához erősített létrán, a fiatal tengerész ezalatt visszatért másodtiszti helyére, átengedte a szót a Danglars néven említett férfinak, aki kabinjából kilépve a hajótulajdonos felé igyekezett.

Huszonöt-huszonhat éves, meglehetősen mogorva arcú férfi volt a közeledő. Fölötteseivel szemben alázatosan, alárendeltjeivel pedig dölyfösen viselkedett. Még a számtiszti állása sem tette valami népszerűvé a matrózok körében, akik éppúgy idegenkedtek tőle, mint amennyire szívükbe zárták Edmond Dantèst.

– Hát, Morrel úr – kezdte Danglars –, ugye hallotta már, milyen szerencsétlenség történt?

– Hogyne, hogyne. Szegény Leclère kapitány! Derék, becsületes ember volt!

– És főleg kitűnő tengerész. A nyílt tengeren öregedett meg, ahogy olyan emberhez illik, aki ilyen fontos cégnek az érdekeit képviseli, mint amilyen a Morrel és Fia cég – válaszolta Danglars.

– De azt hiszem – jegyezte meg a hajótulajdonos, szemével Dantèst követve, aki a horgonyvetéshez alkalmas helyet keresett –, nem is szükséges olyan öreg tengerésznek lenni, mint ahogy maga mondja, Danglars, ahhoz, hogy valaki jól értse a mesterségét. Hiszen itt van előttünk Edmond barátunk, amint látom, ellátja a dolgát anélkül, hogy bárkitől is tanácsot kellene kérnie.

– Úgy van – felelte Danglars, és álnok pillantást vetett Dantèsre. Tekintetében gyűlölet villant fel. – Úgy van, fiatal, és talán túlságosan önhitt. Alig halt meg a kapitány, ő azonnal átvette a parancsnokságot, anélkül hogy bárkivel is megbeszélte volna, és elveszítettünk miatta másfél napot, mert Elba szigetére mentünk, ahelyett hogy egyenesen hazajöttünk volna Marseille-be.

– A másodtisztnek kötelessége, hogy ilyen esetben átvegye a parancsnokságot. A másfél napos időveszteség Elba szigetén, az helytelen volt, hacsak nem szorult a hajó valami javításra.

– A hajónak éppúgy nem volt semmi baja, mint nekem. Kívánom, hogy ön is olyan jó erőben legyen, Morrel úr. Azt a másfél napot puszta szeszélyből vesztettük el, csak mivel neki kedve volt partra szállni.

– Dantès – szólt a hajótulajdonos a fiatalembernek –, jöjjön csak ide.

– Bocsánat, uram – felelte Dantès –, egy pillanat alatt rendelkezésére állok. – A legénységhez fordult.

– Horgonyt le! – mondta.

A horgonyt ledobták, a lánc csörögve hullt alá. Noha a révkalauz is jelen volt, Dantès mindaddig a helyén maradt, míg az utolsó művelet is véget nem ért.

– Félárbocra a lobogót és a jelzőszalagot, keresztbe a vitorlarudakat! – adta ki a parancsot.

– Tetszik látni – jegyezte meg Danglars –, szavamra mondom, máris kapitánynak képzeli magát.

– És valóban az is – jelentette ki a hajótulajdonos.

– Az, csak két aláírás kell hozzá, az öné, Morrel úr, és a társáé.

– Teringettét, és ugyan miért ne hagynánk meg ebben a tisztségben? – kérdezte a hajótulajdonos. – Igaz, hogy fiatal, de úgy látom, nagyszerűen érti a mesterségét.

Danglars homloka elborult.

– Bocsánatot kérek, Morrel úr – mondta Dantès, a beszélgetőkhöz lépve. – Most, hogy a hajó lehorgonyzott, rendelkezésére állok: azt hiszem, hívott az imént.

Danglars hátralépett.

– Csak azt akarom megkérdezni, miért vesztegelt Elba szigetén?

– Nem tudom, uram. Teljesítenem kellett Leclère kapitány utolsó kívánságát. Halála előtt egy kis csomagot adott át nekem Bertrand főmarsall számára.

– Találkozott is vele, Edmond?

– Kivel?

– A főmarsallal.

– Találkoztam.

Morrel körülnézett, és félrevonta Dantèst.

– És hogy van a császár? – kérdezte élénken.

– Amennyire láttam, jól van.

– Látta tehát a császárt is?

– Éppen a marsallnál járt, mikor ott voltam.

– És maga beszélt is vele?

– Inkább ő szólt énhozzám, uram – felelte Dantès mosolyogva.

– És mit mondott magának?

– A hajóról kérdezősködött. Megkérdezte, mikor indult a hajó Marseille-ből, milyen útirányt követett, és miből áll a rakománya. Azt hiszem, ha üres lett volna a hajó, és én lettem volna a gazdája, szívesen megvette volna. De tudtára adtam, hogy csak egyszerű másodtiszt vagyok, a hajó pedig a Morrel és Fia cég tulajdona. „Ó – mondta –, ismerem a céget. A Morrelek foglalkozása apáról fiúra száll, és volt egy Morrel, aki ugyanabban az ezredben szolgált, amelyikben én, amikor Valence-ban állomásoztam.”

– Biz’ isten igaz! – kiáltott fel a hajótulajdonos vidáman. – Policar Morrel volt az, a nagybátyám, kapitány lett belőle. Dantès, mondja majd meg a nagybátyámnak, hogy a császár megemlékezett róla, és meglátja, sírva fakad a vén harcos. Jól van – folytatta a hajótulajdonos, és barátságosan vállon veregette a fiatalembert –, helyesen cselekedett, Dantès, amikor teljesítette Leclère kapitány utasításait és kikötött Elba szigetén, jóllehet, ha kitudódna, hogy csomagot vitt a marsallnak, és beszélt a császárral, nagy kellemetlensége származhatna belőle.

– Mennyiben kompromittálhat, uram? – kérdezte Dantès. – Hiszen azt sem tudom, mit vittem oda, a császár pedig csak olyan kérdéseket intézett hozzám, amelyeket bárki másnak is feltett volna. De bocsánatot kérek – folytatta Dantès –, itt az egészségügyi és a vámvizsgálat, megengedi ugyebár?

– Csak tessék, kedves Dantèsem.

A fiatalember távozott, mire Danglars azonnal visszatért.

– Nohát – kezdte –, úgy látom, Dantès jól megokolta, miért vetett horgonyt Portoferraióban.

– Kitűnően, kedves Danglars úr.

– Akkor nincs semmi baj – válaszolta Danglars –, mert bizony mindig rosszulesik látnunk, ha egy társunk nem teljesíti a kötelességét.

– Dantès teljesítette a magáét – válaszolta a hajótulajdonos –, kifogástalanul viselkedett. Leclère kapitány parancsolta meg neki, hogy kikössön.

– Igaz, Leclère kapitányról jut eszembe, nem adott át egy tőle származó levelet?

– Kicsoda?

– Dantès.

– Nekem nem! Levél is volt nála?

– Azt hittem, hogy a csomagon kívül levelet is bízott rá Leclère kapitány.

– Miféle csomagról beszél, Danglars?

– Hát arról, amelyet Dantès Portoferraióban leadott.

– Honnan tudja, hogy le kellett adnia valami csomagot Portoferraióban?

Danglars elpirult.

– A kapitány ajtaja nyitva állott, mikor éppen arra haladtam, és megláttam, amint egy csomagot és egy levelet ad át Dantèsnek.

– Nekem nem szólt róla semmit – mondta a hajótulajdonos. – De ha van nála ilyen levél, ide fogja adni.

Danglars egy percig elgondolkozott.

– Akkor nagyon kérem, Morrel úr – mondta –, ne említse a dolgot Dantès előtt. Úgy látszik, tévedtem.

Ebben a pillanatban visszatért a fiatalember, Danglars pedig távozott.

– No, most már szabad, kedves Dantèsem? – kérdezte Morrel.

– Szabad vagyok, uram.

– Nem tartott sokáig az egész.

– Nem, a vámtiszteknek átadtam áruink jegyzékét, a révkapitányság pedig küldött a révkalauzon kívül egy embert, akinek odaadtam a papírjainkat.

– Így hát nincs itt többé semmi tennivalója?

Dantès gyors pillantást vetett maga körül.

– Nincs, minden rendben van – felelte.

– Akkor ugye velünk ebédelhet?

– Bocsásson meg, Morrel úr, bocsásson meg, nagyon kérem, először édesapámat látogatom meg. De nagyon hálás vagyok a megtiszteltetésért.

– Igaza van, Dantès, igaza van. Tudom, hogy maga jó fiú.

– És… jól érzi magát az apám? Mit tud róla? – kérdezte Dantès némi habozással.

– Hát azt hiszem, jól, kedves Edmond-om, ámbár nem láttam.

– Bizony, egész nap ki sem mozdul a szobájából.

– Ez legalább azt bizonyítja, hogy a maga távollétében nem nélkülözött semmit.

Dantès mosolygott.

– Édesapám büszke ember, uram, és ha mindenben szükséget látott volna, sem kért volna senkitől semmit, hacsak az Istentől nem.

– Jól van hát, de az első látogatás után számítunk magára.

– Ismét elnézését kérem, Morrel úr, de az első látogatás után egy második következik, ami nem kevésbé kedves nekem.

– Ah, igaz, Dantès. Megfeledkeztem róla, hogy a katalánok között van valaki, aki éppen olyan türelmetlenül várja magát, akár az édesapja: a szép Mercédès.

Dantès mosolygott.

– Ezen már cseppet sem csodálkozom – jegyezte meg a hajótulajdonos –, hiszen már háromszor is eljött hozzám, hogy hírt halljon a Pharaon-ról. Az ördögbe is! Edmond, maga egy cseppet sem sajnálatra méltó, ugyancsak szép kedvese van!

– Nem a kedvesem, uram – felelte komolyan a fiatal tengerész –, hanem a menyasszonyom.

– Ez sok esetben ugyanaz – nevetett a hajótulajdonos.

– De nálunk nem, uram – felelte Dantès.

– Jól van, kedves Edmond-om – folytatta a hajótulajdonos –, nem akarom tartóztatni. Elég jól ellátta az én ügyeimet ahhoz, hogy most ideje legyen saját dolgaival is foglalkozni. Nincs szüksége pénzre?

– Nincs, uram. Megvan az útra kapott teljes fizetésem, vagyis csaknem három hónapi zsold.

– Igazán derék fiú maga, Edmond.

– Ne feledje, hogy apám szegény ember, Morrel úr.

– Igen, igen, tudom, hogy jó fiú. Látogassa hát meg az édesapját: nekem is van fiam, és ugyancsak rossz néven venném, ha három hónapos utazás után valaki távol tartaná tőlem.

– Akkor hát megengedi? – kérdezte a fiatalember, és elköszönt.

– Csak tessék, ha mást már nem akar mondani.

– Nem akarok.

– Ledére kapitány halála előtt nem adott egy nekem szóló levelet magának?

– Írni sem tudott volna, uram. De erről eszembe jut, hogy kétheti szabadságot szeretnék kérni öntől.

– Meg akar házasodni?

– Igen, utána pedig Párizsba szeretnék menni.

– Rendben van, addig marad, ameddig akar, a kirakodás eltart jó hat hétig, és három hónapnál hamarabb aligha kerülünk tengerre… Három hónap múlva azonban itt kellene lennie. A Pharaon nem indulhat útnak a kapitánya nélkül – folytatta a hajótulajdonos, és megveregette a fiatal tengerész vállát.

– A kapitánya nélkül! – kiáltotta Dantès örömtől ragyogó szemmel. – Vigyázzon rá, mit mond, uram, mert ez a leghőbb vágyam. Csakugyan szándékában van, hogy engem a Pharaon kapitányává nevezzen ki?

– Ha magam volnék, kezet adnék rá, kedves Dantèsem, és azt mondanám: „Rendben van.” De társam is van, és maga ismeri az olasz közmondást: Chi ha compagno, ha padrone.2 Félig máris nyert ügye van, mivel két szavazat közül egyet már megkapott. Bízza rám a másodikat is, én mindent elkövetek az érdekében.

– Ó, Morrel úr – kiáltott fel az ifjú tengerész könnyes szemmel, és megragadta a hajótulajdonos kezét –, Morrel úr, köszönöm az édesapám és Mercédès nevében.

– Jól van, Edmond, jól van, Isten vigyáz az ilyen derék emberekre. Menjen csak el az édesapjához és Mercédèshez, azután jöjjön vissza hozzám.

– De ne vigyem vissza önt a partra?

– Köszönöm, nem szükséges. Itt maradok, hogy rendezzem Danglars-ral számadásaimat. Meg volt vele elégedve az utazás alatt?

– Attól függ, hogy mire érti ezt a kérdést, uram. Ha mint jó cimborát kérdi, nem, mert azt hiszem, nem szeret engem azóta, hogy egy kettőnk között lefolyt kis perpatvar után elég oktalanul azt ajánlottam neki, álljunk meg tíz percre Monte Cristo szigetén, és intézzük el a veszekedést. Helytelen volt az ajánlatom, és igaza volt, hogy visszautasította. Ha a kérdés a számtisztre vonatkozik, azt hiszem, semmi sem szól ellene, és ön meg lesz elégedve a munkájával.

– De nézze csak, Dantès – kérdezte a hajótulajdonos –, ha maga a Pharaon kapitánya lenne, szívesen megtartaná Danglars-t?

– Akár mint kapitány, akár mint másodtiszt, Morrel úr – válaszolta Dantès –, mindig tisztelni fogom azokat, akik az én hajótulajdonosaim bizalmát élvezik.

– Hát nézze, Dantès, látom, hogy maga minden tekintetben derék fiú. Nem akarom tovább tartóztatni, menjen, mert látom, hogy már tűkön ül.

– Megkaptam hát a szabadságot? – kérdezte Dantès.

– Menjen, megmondtam.

– Megengedi, hogy a csónakjába üljek?

– Tessék.

– Viszontlátásra, Morrel úr. Ezer köszönet.

– Viszontlátásra, kedves Edmond-om, sok szerencsét!

A fiatal tengerész a csónakba ugrott, leült a csónak faránál, és megparancsolta, hogy kössenek ki a Cannebière utcánál. Két matróz csakhamar nekifeküdt evezőjével, és a bárka olyan sebesen siklott előre, ahogy csak lehetett az ezernyi csónak között. Ezek eltorlaszolták a keskeny utat, amely két sor hajó között a kikötő bejáratától az Orléans-i rakpartig vezetett.

A hajótulajdonos mosolyogva követte tekintetével a partig, látta, amint kiugrik a rakodópart kövezetére, és azonnal elvész a tarkabarka tömegben. Ez a tömeg hajnali öt órától este kilencig összetorlódik e nevezetes Cannebière utcán, amelyre a modern phókaiabeliek annyira büszkék, hogy a legnagyobb komolysággal és jellegzetes hangsúlyukkal azt mondják: „Ha a Cannebière utca Párizsban volna, Párizs valóságos kis Marseille lehetne.”

Amint Morrel megfordult, Danglars-t pillantotta meg maga mögött. Úgy látszott, Danglars gazdája parancsaira várt, de tulajdonképpen az ifjú tengerészt kísérte tekintetével.

Hanem a két férfi ugyancsak különböző kifejezésű tekintettel követte ugyanazt az embert.

2 Apa és fiú

Hagyjuk, hadd viaskodjék Danglars a gyűlöletével, hadd próbáljon meg gonosz rágalmakat súgni a hajótulajdonos fülébe régi cimborájáról, és kövessük Dantèst, aki végigsiet a Cannebière utcán, a Noailles utcán, és belép egy kis házba, amely a Meilhan fasor bal oldalán áll. A sötét lépcsőn felsiet az ötödik emeletre, egyik kezével a karfába kapaszkodik, a másikat dobogó szívére szorítva megáll egy félig nyitott ajtó előtt, amelyen át jól be lehet látni a kis szobába.

Ebben a szobában lakott Dantès édesapja.

A Pharaon érkezésének híre még nem jutott el az öregemberhez: székében ülve, remegő kézzel rendezgetett néhány szál sarkantyúvirágot és klematiszt, amelyek ablaka rácsán felfutottak.

Hirtelen átkarolta valaki, és egy jól ismert hang szólalt meg mögötte:

– Apám, édes jó apám!

Az öregember felkiáltott, megfordult, és amint megpillantotta a fiát, sápadtan, remegve ölelte át.

– Mi bajod van, édesapám? – kiáltott fel a fiatalember nyugtalanul.

– Csak nem vagy beteg?

– Nem, nem, kedves Edmond fiam, gyermekem, nem vagyok beteg. De nem vártalak, és az öröm, a váratlan viszontlátás izgalma… Ó, istenem, azt hiszem, meghalok!

– No, csak nyugodj meg, édesapám! Én vagyok, igazán én! Azt mondják, hogy az öröm nem okozhat bajt, ezért jöttem el hozzád híradás nélkül. Mosolyogj hát reám, ne nézz olyan idegenül! Visszajöttem, és most boldogok leszünk.

– Így már jó lesz, fiam – felelte az öreg Dantès. – De hogyan leszünk boldogok? Nem hagysz el többé? No, meséld el a szerencsédet.

– Isten bocsássa meg nekem – jegyezte meg a fiatalember –, hogy egy család gyászának köszönhetem a szerencsémet, de Isten a megmondhatója, hogy nem kívántam ezt a szerencsét. Így esett, és nekem nincsen erőm búsulni miatta: meghalt a derék Leclère kapitány, és valószínű, hogy Morrel úr támogatásával én kerülök a helyére. Érted, édesapám? Kapitány leszek húszéves koromban! Száz arany fizetéssel és haszonrészesedéssel. Ez ugye több, mint amennyit egy magamfajta szegény matróz remélhetett volna?

– Bizony, fiam – felelte az öregember –, ez csakugyan nagy szerencse.

– Azt akarom, hogy az első keresetemből vegyünk neked egy kis házat, kertet, ahol ápolgathatod a loncot, a klematiszt és a sarkantyúvirágot. De mi bajod, édesapám, rosszul érzed magad?

– Türelem, türelem, mindjárt elmúlik.

És az öregember elgyengülten hátrahanyatlott.

– Hamar, hamar, egy pohár bort, apám! – kiáltott a fiatalember.

– Ez erőt ad. Hol tartod a bort?

– Nem, köszönöm, ne keresd, nincs rá szükségem – mondta az öreg Dantès, visszatartva fiát.

– Dehogynem, édesapám, hol tartod a borodat?

A fiatalember egymás után kinyitogatott két vagy három szekrényt.

– Hasztalan… – mondta az öreg. – Nincs több borom itthon.

– Micsoda? Nincs itthon borod? – csattant fel Dantès elsápadva, és hol az öreg beesett, halvány arcát, hol pedig az üres szekrényeket nézte. – Hát nincs itthon borod? Nem volt rá pénzed, apám?

– Nincs szükségem semmire, hiszen itt vagy te – mondta az öreg.

– Pedig – dadogta Dantès, verejtékes homlokát törülgetve – kétszáz frankot hagytam itt elutazásom előtt, három hónapja.

– Igen, így van, Edmond, de elutazásod előtt megfeledkeztél arról a kis összegről, amellyel Caderousse szomszédnak tartozunk. Hívatott, és tudtomra adta, hogy ha nem fizetem ki a tartozásodat, Morrel úrhoz fordul a pénzért. Így hát érthető, féltem, hogy kellemetlenséged lesz.

– És?

– Hát kifizettem neki.

– De hiszen én száznegyven frankkal tartoztam Caderousse-nak!

– Igen – dadogta az öreg.

– És ezt a tartozást abból a kétszáz frankból adtad meg, amit itt hagytam neked?

Az öreg igent intett.

– Ilyen módon három hónapig éltél hatvan frankból! – mormogta a fiatalember.

– Tudod, hogy milyen kevéssel beérem – jegyezte meg az öreg.

– Istenem, istenem, bocsáss meg nekem! – kiáltott Edmond, és térdre esett apja előtt.

– Jaj, mit csinálsz?

– Fáj érted a szívem!

– Semmi az egész. Te itt vagy – mondta mosolyogva az öregember.

– Most már minden rossznak vége, mert minden rendben van.

– Igen, itt vagyok – mondta a fiatalember –, szép jövő vár, és némi pénzem is van. Tessék, apám – folytatta –, vedd el, és hozass mindjárt valamit.

Ezzel az asztalra ürítette zsebei tartalmát. Tizenkét arany, öt vagy hat darab ötfrankos tallér és valami aprópénz került elő.

Az öreg Dantès arca felderült.

– Kié ez? – kérdezte.

– Hát az enyém… a tied… a miénk!… Vedd el, és vásárolj élelmet, légy boldog, holnapra hozok megint.

– Csak lassan, fiam – mondta az öregember mosolyogva. – Ha megengeded, nem nagyon költekezem a pénzedből, mert ha látják, hogy most nyakra-főre vásárolok, azt gondolják, be kellett várnom jöttödet, hogy vásárolhassak.

– Tégy, ahogy jónak látod, de mindenekelőtt fogadj egy szolgálólányt, édesapám, nem akarom, hogy egyedül maradj. Van csempészett kávém és kitűnő dohányom egy kis ládában a hajófenéken, holnap elhozom. De csendesen, jön valaki.

– Caderousse lesz az, bizonyára meghallotta, hogy megérkeztél, és üdvözölni akar.

– Ez is mindig mást mond, mint amit gondol – mormogta Edmond. – De sebaj, mégiscsak szomszédunk, valamikor szívességet tett nekünk, lássuk hát szívesen.

Alig fejezte be Edmond halk szavait, csakugyan megjelent a lépcsőház ajtajában Caderousse szakállas, fekete feje. Huszonöt-huszonhat éves ember volt. Szövetdarabkát tartott a kezében, amelyből éppen kabáthajtókát akart csinálni, mert szabóság volt a mestersége.

– Nicsak, hát visszajöttél, Edmond? – kérdezte jellegzetes marseille-i kiejtéssel és olyan széles mosollyal, hogy kivillant elefántcsontszínű fogsora.

– Amint látja, Caderousse szomszéd, visszajöttem, és szolgálatára állok, bármiről van is szó – válaszolta Dantès, rosszul leplezve ridegségét az udvariaskodással.

– Köszönöm, köszönöm, szerencsére semmire sincs szükségem, sőt gyakran megesik, hogy mások szorulnak az én segítségemre. – Dantès ingerült mozdulatot tett. – Ezt nem miattad mondom, fiú: kölcsönadtam neked pénzt, visszafizetted. Megtörténik jó szomszédok közt, és most már nem tartozunk egymásnak semmivel.

– De azoknak – jegyezte meg Dantès –, akik egyszer leköteleztek bennünket, akkor is hálával tartozunk, ha a tartozásunkat már megadtuk nekik.

– Már ugyan mire való erről beszélni? Ami elmúlt, az elmúlt. Beszéljünk inkább szerencsés hazaérkezésedről, fiú. Kimentem a kikötőbe, hogy ellássam magam barna szövettel, és találkoztam Danglars barátommal. „No, mi az, te itt jársz Marseille-ben?” „Én bizony itt” – felelte. „Azt hittem, Szmirnában vagy.” „Ott lehetnék, de hiszen éppen onnan jöttem.” „Hát a kis Edmond hol van?” „Bizonyára az apjánál” – válaszolta Danglars, és én ekkor ide siettem – folytatta Caderousse –, hogy megszorítsam egy jó barátom kezét.

– Derék, jó Caderousse – jegyezte meg az öregember –, nagyon szeret bennünket.

– Bizony, szeretlek és becsüllek benneteket, hiszen olyan ritka a becsületes ember! De úgy látszik, meggazdagodtál, fiú! – folytatta a szabó, és sunyi pillantást vetett arra a marok aranyra és ezüstre, amelyet Dantès az asztalra dobott.

A fiatalember figyelmét nem kerülte el, hogy szomszédja szemében sóvár fény villant meg.

– Ó, ez a pénz nem az enyém – jegyezte meg hanyagul. – Éppen azt mondtam apámnak, félek, hogy távollétemben nélkülöznie kellett, mire ő kiürítette erszényét az asztalra, hogy megnyugtasson. No, most tedd vissza a pénzedet a perselyedbe, apám – folytatta Dantès –, hacsak most nincs véletlenül Caderousse szomszédnak szüksége rá, mert akkor rendelkezésére áll.

– Nincs rá szükségem, fiú – felelte Caderousse –, hála Istennek, eltart a mesterségem. Tedd el a pénzedet, sohasem sok az. De azért éppen olyan hálás vagyok ajánlatodért, mintha el is fogadtam volna.

– Jó szívvel mondtam – jegyezte meg Dantès.

– Nem vonom kétségbe. Szóval Morrel jó szívvel van irántad? Nagy ravasz vagy.

– Morrel úr mindig nagyon jó volt hozzám – válaszolta Dantès.

– Akkor pedig nem jól tetted, hogy visszautasítottad az ebédre szóló meghívását.

– Micsoda? Visszautasítottad a meghívását? – kérdezte az öreg Dantès. – Hát ebédre hívott?

– Igen, apám, meghívott – felelte Edmond, és elmosolyodott, látva, hogy édesapja mennyire csodálkozik ezen a nagy megtiszteltetésen.

– És miért utasítottad vissza, fiam? – kérdezte az öreg Dantès.

– Hogy mielőbb viszontlássalak, édesapám – válaszolta a fiatalember. – Már alig vártam, hogy lássalak.

– Ez bizonyára bosszúságot okozott a derék Morrel úrnak – jegyezte meg Caderousse. – És ha valaki kapitány akar lenni, nem valami okos dolog bosszantani a hajótulajdonost.

– Megmagyaráztam neki a visszautasítás okát – mondta Dantès –, és remélem, megértette.

– Igen ám, de aki kapitány akar lenni, az hízelegjen egy kissé a gazdáinak.

– Remélem, hogy anélkül is kapitány leszek – válaszolta Dantès.

– Annál jobb! Minden régi jó barátod örülni fog, és ismerek valakit ott a Saint-Nicolas-erőd mögött, aki szintén nem fog haragudni érte.

– Mercédès? – kérdezte az öreg.

– Igen, édesapám – felelte Dantès –, Mercédès, és most már, hogy láttalak, hogy tudom, egészséges vagy, és nem nélkülözöl semmit, nagyon kérlek, engedd meg, hogy ellátogassak a katalánokhoz.

– Eredj, fiam – válaszolta az öreg Dantès –, és kívánom, Isten éppúgy áldjon meg a feleségeddel, mint ahogy engem megáldott a gyermekemmel.

– Feleségével! – szólt közbe Caderousse. – Ugyancsak siet, Dantès apó! Hiszen még nem is a felesége.

– Még nem, de nagyon valószínű, hogy nemsokára az lesz – felelte Edmond.

– Nagyon helyes – jegyezte meg Caderousse –, de jól is tetted, hogy hazasiettél, fiú.

– Ugyan miért?

– Hát mert Mercédès nagyon szép lány, és a szép lányok körül sokan forgolódnak. Mercédèsnek pedig legalább egy tucat udvarlója van.

– Igazán? – kérdezte Edmond mosolyogva, de mosolya mögött egy kis nyugtalanság bujkált.

– Bizony így van – állította Caderousse –, méghozzá gazdag legények is. No de te rövidesen kapitány leszel, téged aztán nem fog visszautasítani.

– Ez annyit jelent – mondta Dantès olyan mosollyal, amely rosszul palástolta nyugtalanságát –, hogy ha nem lennék kapitány…

– Hát, hát. – mormolta Caderousse.

– No, már én általában jobb véleménnyel vagyok a nőkről, mint ön, főleg pedig Mercédèsről – tette hozzá a fiatalember –, és meg vagyok győződve arról, hogy akár kapitány leszek, akár nem, ő hűséges marad hozzám.

– Annál jobb! – jelentette ki Caderousse. – Mikor az ember házasodni készül, fontos, hogy hinni tudjon. De akárhogy van is a dolog, hallgass rám, fiú, ne késlekedj, jelentsd neki, hogy megérkeztél, és mondd el, milyen szerencse vár rád.

– Máris megyek – felelte Edmond.

Megcsókolta apját, elbúcsúzott Caderousse-tól, és távozott.

Caderousse még maradt egy percig, azután elbúcsúzott az öreg Dantèstől, majd maga is elment, és ismét csatlakozott Danglars-hoz, aki a Sénac utca sarkán várta.

– No, hát találkoztál vele? – kérdezte Danglars.

– Most jövök tőle – válaszolta Caderousse.

– Említette azt a reményét, hogy kapitány lesz?

– Úgy beszél róla, mintha máris az volna.

– Türelem! – jegyezte meg Danglars. – Úgy látom, kissé elhamarkodja a dolgot.

– Ejnye, úgy látszik, Morrel úr bizonyosra ígérte neki.

– Így hát nagyon jókedvű?

– Inkább kissé arcátlan. Nekem máris felajánlotta szolgálatait, mintha valami nagy személyiség volna. Felkínálta, hogy pénzt kölcsönöz nekem, akárcsak egy bankár.

– És te visszautasítottad?

– Természetesen, bár elfogadhattam volna, hiszen én adtam kezébe az első ezüstpénzt. De Dantès úr most már nem szorul majd senkire, mivel kapitány lesz.

– Ugyan – jelentette ki Danglars –, még nem az.

– Hát bizony jó volna, ha nem is lenne az – tette hozzá Caderousse –, hiszen akkor már nem is lehet majd beszélni vele…

– Ha nagyon akarjuk – szólt közbe Danglars –, az marad, ami most, sőt talán még kisebb ember lesz belőle, mint amekkora most.

– Mit mondasz?

– Semmit, csak magamban beszéltem. Még mindig szerelmes a szép katalán lányba?

– Őrülten szereti. Épp odament hozzá. De ha nem csalódom, ott bosszúság éri.

– Magyarázd meg, hogy gondolod.

– Ugyan minek?

– Sokkal fontosabb ez, semmint hinnéd. Te nem szereted Dantèst, ugye?

– Nem szeretem a pökhendi embereket.

– No, hát akkor mondj el mindent a katalán lányról, amit csak tudsz.

– Nem tudok én semmi bizonyosat, de észrevettem egyet-mást, amiből arra következtetek, mint már mondtam, hogy a leendő kapitány kissé bosszankodni fog a Vieilles-Infirmeries út környékén.

– Mondd el már, mit láttál.

– Hát azt láttam, hogy valahányszor Mercédès a városba jön, egy fekete szemű, piros arcú, igen barna és tüzes, magas katalán legény kíséri, akit unokabátyjának nevez.

– Igazán? És gondolod, hogy ez a rokon csapja neki a szelet?

– Feltételezem. Mert mi az ördögöt is keresne egy huszonegy éves magas legény egy tizenhét esztendős szép lány körül?

– Azt mondtad, hogy Dantès a katalánokhoz ment?

– Szemem láttára indult oda.

– Ha mi is odatartanánk és megpihennénk a Réserve-kertben, egy pohár La Malgue bor mellett, talán megtudhatnánk egyet-mást.

– Ugyan kitől?

– Ott leszünk az úton, és leolvassuk Dantès arcáról, mi történt.

– Menjünk – felelte Caderousse –, de te fizetsz?

– Természetesen – jelentette ki Danglars.

Ezzel mind a ketten gyors léptekkel elindultak a jelzett irányba. Odaérve, egy üveg La Malgue bort és két poharat hozattak. Pamphile apó, a kocsmáros, mintegy tíz perce látta Dantèst arra haladni.

Mivel a két férfi most már bizonyos volt benne, hogy Dantès a katalánoknál van, helyet foglaltak a lombosodó platánok és szikomorfák alatt, amelyeknek ágai között vidám madársereg üdvözölte énekével a tavasz egyik első szép napját.

3 A katalánok

Száz lépésre attól a helytől, ahol a két jó barát – tekintetét a szemhatárra függesztve és éberen fülelve – szürcsölgette a gyöngyöző La Malgue bort, egy csupasz domb mögött terült el a katalánok telepe. A dombot kopárrá tette a nap és a misztrálszél.

Valamikor régen egy titokzatos kivándorlócsapat kerekedett fel Spanyolországban, és kikötött azon a földnyelven, ahol ma is él. Senki sem tudta, honnan jön, és milyen nyelven beszél. A csapat egyik vezetője, aki értette a provence-i nyelvet, azt kérte Marseille városától, adja nekik ezt a kopár és terméketlen hegyfokot, amelynél az ókori tengerészek módjára kikötötték hajóikat. A kérést teljesítették, és három hónap múlva kicsiny telep támadt a tizenkét-tizenöt hajó közelében, amelyek idehozták a tenger cigányait.

A települők leszármazottai most is e furcsa és festői módon épült, félig mór, félig spanyol stílusú telepen laknak. Apáik nyelvét beszélik. Három vagy négy évszázadon át hívek maradtak a kis hegyfokhoz, amelyen megültek, akár egy tengeri madárcsapat, egyáltalán nem avatkoztak bele a marseille-i lakosság dolgaiba, egymás között házasodtak, és megőrizték ősi hazájuk szokásait, viseletét és nyelvét.

Jöjjenek végig velünk, olvasóink, e kis telep egyetlen utcáján. Lépjenek be velünk az egyik házba. Kívül hervadtlevél-színű volt a ház fala a naptól, belül fehér, mint a dísztelen spanyol posadá-k fala.3

Koromfekete hajú, szép fiatal lány állt ott a falnak támaszkodva; bársonyos szeme a gazella szemére emlékeztetett. Karcsú, klasszikusan szép ujjai egy ártatlan harangvirág szirmait tépdesték. A szirmok szanaszét hevertek a földön. Könyökig mezítelen, barna, de az arles-i Venushoz méltó szépségű karja lázas türelmetlenséggel remegett; szépen ívelt kecses lábával úgy dobogott, hogy jól látszott lábszárának tiszta, büszke és merész vonala. Szürke és kék kockával tarkított piros pamutharisnyát viselt.

Tőle háromlépésnyire egy húsz-huszonkét esztendős legény ült. Idegesen hintázott a székén, s egy szúrágta régi bútoron könyökölt. Arca nyugtalanságot és bosszúságot árult el. Kérdően nézett a fiatal lányra, aki azonban parancsolóan szegezte a legényre bátor és határozott tekintetét.

– Hát, Mercédès – mondta a fiatalember –, ismét közeledik a húsvét, a lagzi ideje. Mit gondolsz?

– Már százszor megmondtam, Fernand, és igazán nem értem, miért kérdezed annyiszor, hiszen csak magadnak ártasz vele!

– Ismételd el hát, könyörgök, ismételd el, hogy el tudjam hinni. Mondd el századszor, hogy visszautasítod szerelmemet, melyet édesanyád is örömmel látott. Hadd értsem meg, hogy csak játszol a boldogságommal, hogy életem és halálom mit sem jelent neked. Istenem, istenem, tíz éve álmodom róla, hogy a feleségem leszel, Mercédès, és most el kell veszítenem azt a reménységet, amely életemnek egyetlen célja volt!

– Nem én bátorítottalak fel erre a reménységre, Fernand – válaszolta Mercédès. – Soha életemben nem kacérkodtam veled, hogy a szememre vethetnéd. Mindig azt mondtam neked: szeretlek, mint a testvéremet, de sose várj tőlem egyebet, mint ezt a testvéri érzést, mert a szívem másé. Ugye, hogy mindig ezt mondtam neked, Fernand?

– Igen, tudom, Mercédès – válaszolta a fiatalember. – Mindig kegyetlenül őszinte voltál hozzám. De elfelejtetted, hogy a katalánok között él egy szent törvény: csak egymás között házasodnak?

– Tévedsz, Fernand, ez nem törvény, csak szokás, semmi több, és ne hivatkozz erre a szokásra a magad érdekében. A sorozáson kiestél, az a szabadság, amelyet meghagytak neked, nem végleges, egyik percről a másikra behívhatnak. Ha pedig katona lettél, mihez kezdesz velem, szegény, szomorú, vagyontalan árva lánnyal, akinek semmije sincs, csupán egy majdnem romokban álló kunyhója, benne mindössze néhány rongyos halászháló. E hálók nyomorult örökség gyanánt szálltak apámról anyámra és anyámról énreám. Gondold csak el, Fernand, egy esztendeje, mióta anyám meghalt, jóformán az emberek könyörületességéből élek. Te úgy tettél néha, mintha hasznomat vennéd, csak azért, hogy megosszad velem halászzsákmányodat. És én elfogadtam ezt, Fernand, hiszen apám testvérének fia vagy, és mert együtt nevelkedtünk, főleg pedig azért, mert neked nagyon rosszul esett volna, ha visszautasítlak. De én érzem, hogy ez a hal, amelyet eladni viszek, és amelynek árából megveszem a fonáshoz szükséges kendert, érzem, Fernand, hogy ez könyöradomány.

– Mit bánom én, Mercédès, bármilyen szegény és magányos vagy is, így is többet érsz nekem, mint Marseille legbüszkébb hajótulajdonosának vagy leggazdagabb bankárjának a lánya! Mi kell egyéb a magunkfajtának? Becsületes feleség és jó háziasszony. Találhatnék-e nálad különbet?

– Fernand – válaszolta Mercédès, fejét rázva –, ha valaki más férfit szeret, nem a férjét, rossz háziasszonnyá válik, és nem maradhat becsületes feleség sem. Érd be a barátságommal, mert, ismétlem, csak ennyit ígérhetek. Nem ígérek mást, mint amit bizonyosan adni tudok.

– Értem – felelte Fernand. – Türelmesen viselted el a magad nyomorát, de félsz az enyémtől. No hát, Mercédès, ha szeretnél, szerencsét próbálnék, te sikert hoznál nekem, és meggazdagodnék: megnövelhetném halászatomat. Beléphetnék egy irodába segédnek, sőt magam is lehetnék kereskedő!

– Mindezt nem próbálhatod meg, Fernand, hiszen katona vagy, és csak azért maradhatsz a katalánoknál, mert nincs háború. Maradj te csak halász. Ne álmodj olyasmiről, ami a valóságot még szörnyűbbé tenné számodra, és érd be a barátságommal, mivel ennél többet nem adhatok neked.

– No jó, igazad van, Mercédès, hát tengerész leszek. Apáink öltözéke helyett, amit te úgy megvetsz, díszes kalapot, csíkos inget és olyan kabátot veszek, melynek gombjait vésett horgonyok díszítik. Ugye, ilyen ruha kell ahhoz, hogy a te tetszésedet megnyerje valaki?

– Mit beszélsz? – kérdezte Mercédès, és büszkén a legényre nézett. – Mit beszélsz? Nem értelek.

– Azt akarom mondani, Mercédès, csak azért vagy olyan szigorú és kegyetlen hozzám, mert arra a valakire vársz, aki ezt az öltözéket viseli. De az, akit te vársz, talán megbízhatatlan, és ha ő nem is, a tenger igazán megbízhatatlan.

– Fernand! – kiáltott fel Mercédès. – Azt hittem, jó ember vagy, de csalódtam benned! Gonosz vagy, Fernand, hogy féltékenységedben Isten haragját hívod segítségül! Hát jól van, nem titkolom, várom és szeretem azt a férfit, akit említettél, és ha nem térne vissza, akkor ahelyett, hogy azzal az ingatagsággal vádolnám, amellyel te vádoltad, azt fogom mondani, hogy utolsó leheletéig engem szeretett.

A fiatal katalán dühösen ökölbe szorította a kezét.

– Megértelek, Fernand; te őt okolod azért, hogy nem szeretlek. Szívesen mérnéd össze tőrével a te katalán késedet! De mit érnél vele? Ha legyőzne, elveszítenéd barátságomat, de ha te győznél, meglátnád, miként változik át ez a barátságom gyűlöletté. Hidd el, nem férkőzhetsz egy nő szívébe, ha összetűzést keresel azzal a férfival, akit szeret. Nem, Fernand, ne engedj rossz gondolataidnak. Ha nem lehetek a feleséged, érd be azzal, hogy jó barátod és testvéred leszek. És egyébként is – tette hozzá zavart és könnyes tekintettel – várj, várj, Fernand: az imént mondtad éppen, hogy a tenger megbízhatatlan, és immár négy hónapja, hogy ő elutazott. Négy hónap óta pedig ugyancsak sűrűn voltak viharok!

Fernand érzéketlen maradt. Nem is próbálta letörülni a Mercédès arcán végiggördülő könnycseppeket. Pedig e könnyek minden cseppjéért odaadta volna szíve vérét. E könnyek azonban más férfiért ömlöttek.

Fernand felállt, fordult egyet a kunyhóban, majd visszatért, és sötét tekintettel, ökölbe szorított kézzel megállt Mercédès előtt.

– Mercédès – mondta –, még egyszer kérdezlek: ez a végső elhatározásod?

– Szeretem Edmond Dantèst – felelte hidegen a fiatal lány –, és senki másnak nem leszek a felesége.

– És mindig őt fogod szeretni?

– Amíg csak élek.

Fernand lehajtotta fejét, mint aki mélyen elcsüggedt, nyögéshez hasonló sóhajt hallatott, majd hirtelen felkapta fejét, fogát összeszorította, orrcimpája kitágult, és ezt mondta:

– De hátha meghalt?

– Ha meghalt; én is meghalok.

– De hátha hűtlen lett hozzád?

– Mercédès! – kiáltott egy vidám hang kívülről. – Mercédès!

– Ó – kiáltott a fiatal lány, felsikoltott örömében, és nagyot ugrott boldogságában –, látod, nem lett hozzám hűtlen, hiszen itt van!

Ezzel az ajtóhoz rohant, kitárta, és felkiáltott:

– Gyere ide, Edmond, itt vagyok!

Fernand sápadtan, remegve húzódott hátra, mint aki útjában kígyót pillant meg, azután visszadűlt székébe.

Edmond és Mercédès egymás karjába borultak. Marseille tüzes napja, amely a nyitott ajtón át betűzött, fényhullámmal öntötte el őket. Eleinte semmit sem láttak abból, ami körülöttük van, végtelen boldogság választotta el őket a világtól, és nem mondtak mást, mint az öröm szaggatott szavait, amelyek már szinte a fájdalom hatását keltik.

Edmond hirtelen megpillantotta Fernand sötét alakját, amint sápadtan és fenyegetőn feltűnt a homályban. Az ifjú katalán szinte öntudatlanul az övében viselt késhez kapott.

– Ó, bocsánat – mondta Dantès, és most már ő húzta össze szemöldökét –, nem vettem észre, hogy hármasban vagyunk.

Azután Mercédèshez fordult:

– Ki ez az úr? – kérdezte.

– Ez az úr a te legjobb barátod lesz, Dantès, mivel az én barátom is, és unokatestvérem, testvérbátyám. Fernand az, vagyis az az ember, akit teutánad, Edmond, a legjobban szeretek a világon. Nem ismered meg?

– Ó, csakugyan – mormogta Edmond.

És anélkül, hogy elengedte volna Mercédès karját, a másik kezét barátságos mozdulattal a katalán felé nyújtotta.

Fernand azonban nem fogadta el a baráti kezet, néma és mozdulatlan maradt, mint egy szobor.

Ekkor Edmond kutató pillantást vetett az izgatott és remegő Mercédèsre, utána Fernand-ra, akinek sötét és fenyegető tekintetéből mindent kitalált. Harag ült ki homlokára.

– Mikor annyira siettem hozzád, Mercédès, nem sejtettem, hogy ellenséget találok nálad.

– Ellenséget! – kiáltott Mercédès, dühösen tekintve unokabátyjára. – Ellenséget nálam, Edmond, azt mondod? Ha így gondolnám, karon fognálak, és Marseille-be mennék, elhagynám ezt a házat, és soha többé nem térnék vissza.

Fernand szeme villámot lövellt.

– És ha valami baj találna érni téged, Edmond-om – folytatta a lány, és engesztelhetetlen hidegsége azt bizonyította, hogy Mercédès kitalálta Fernand legsötétebb gondolatait –, ha téged baj érne, felmennék a Morgion-hegyfokra, és fejjel ugranék a sziklákra.

Fernand szörnyen elsápadt.

– De tévedtél, Edmond – folytatta a fiatal lány –, nincs itt semmiféle ellenség. Nincs itt más, csak Fernand, a testvérem, aki mindjárt kezet szorít veled, mint jó barátjával.

E szavaknál Mercédès parancsolóan a katalánhoz fordult, az pedig – mintha e tekintet megbabonázta volna – lassan közelebb lépett Edmond-hoz, és kezét nyújtotta neki.

Gyűlölete, akár valami tehetetlen, de haragos hullám, megtört azon a hatáson, amelyet ez a lány gyakorolt reá.

De alig érintette Edmond kezét, úgy érezte, hogy többet nem bírna ki, és kirohant a házból.

– Ó! – kiáltotta, s úgy futott, mint valami eszeveszett, és a haját tépte. – Ki szabadít meg ettől az embertől? Jaj nekem, jaj nekem!

– Ej, katalán, no, Fernand, hová futsz? – kérdezte egy hang.

A fiatalember hirtelen megállt, körülnézett, és megpillantotta Caderousse-t, amint egy lugas asztalánál Danglars-ral üldögélt.

– Nohát, miért nem jössz ide? – kérdezte Caderousse. – De sietsz, még annyi időd sincs, hogy jó napot kívánj barátaidnak?

– Főleg, hogy egy csaknem teli borosüveg álldogál előttük – tette hozzá Danglars.

Fernand bárgyú arccal meredt a két férfira, és nem felelt.

– Mintha megzavarodott volna – jegyezte meg Danglars, és megbökte Caderousse térdét. – Tévedtünk talán, és Dantès mégis győzött, számításunk ellenére?

– Ejnye, ezt meg kell tudni – mondta Caderousse.

A fiatalemberhez fordult:

– No, katalán, elszántad már magad? – kérdezte.

Fernand megtörülte verejtékes homlokát, és lassan a lugas felé indult.

Az árnyas lombok alatt mintha kissé lecsillapodott volna ingerültsége, az üde levegőben pedig talán felfrissült tikkadt teste.

– Adj’isten – kezdte –, hívtatok, ugye?

Valósággal lezuhant az asztal körül álló egyik székre.

– Azért hívtalak, mert úgy futottál, mint a bolond, már attól féltem, hogy a tengerbe veted magad – felelte Caderousse nevetve. – Az ördögbe is, a barátaink nemcsak arra valók, hogy megkínáljuk őket egy pohár borral. Azt sem engedhetjük, hogy három-négy pint vizet lenyeljenek.

Fernand akkorát nyögött, hogy zokogásnak is beillett volna, és fejét ráejtette az asztalon keresztbe rakott két öklére.

– Nohát, azt akarom mondani, Fernand – folytatta Caderousse a beszélgetést, azoknak az egyszerű embereknek a darabosságával, akik kíváncsiságukban minden óvatosságot felednek –, olyan vagy, mint egy kikosarazott kérő!

Hangosan nevetett a tréfáján.

– Ugyan – tette hozzá Danglars –, az ilyen szép szál legény nem arra született, hogy szerencsétlen legyen a szerelemben. Csak tréfálsz, Caderousse.

– Nem én – felelte a másik. – Figyeld csak, mekkorákat sóhajt. Ejnye, Fernand – folytatta Caderousse –, ne lógasd már az orrod és felelj. Cseppet sem illendő ám, ha valaki nem felel a barátainak, mikor az egészsége felől érdeklődnek.

– Kutya bajom – jelentette ki Fernand. Ökölbe szorította a kezét, de a fejét nem emelte fel.

– No látod, Danglars – jegyezte meg Caderousse, szemével intve barátjának –, itt a bökkenő: Fernand, magad is láthatod, derék, jó katalán, Marseille egyik legjobb halásza, szerelmes egy Mercédès nevű szép lányba. De sajnos, úgy látszik, a szép lány a Pharaon másodtisztjét szereti, a Pharaon pedig éppen ma futott be a kikötőbe. Érted?

– Nem, nem értem – felelte Danglars.

– Szegény Fernand-nak útilaput kötöttek a talpára – folytatta Caderousse.

– Hát aztán! – kiáltotta Fernand. Felkapta a fejét, és úgy nézett Caderousse-ra, mintha azt keresné, hogy kin töltse ki a haragját. – Mercédès nem függ senkitől, ugye? Azt szeretheti, akit akar!

– Ha te így fogod fel a dolgot, az már más! – mondta Caderousse. – Azt hittem, katalán vagy, és úgy tudtam, a katalánok nem engedik, hogy vetélytársuk üljön a nyeregbe. Sőt azt is hallottam, hogy Fernand különösen rettenetes a bosszúállásban.

Fernand szánakozóan mosolygott.

– Aki szerelmes, az sohasem rettenetes – jelentette ki.

– Szegény fiú! – kezdte ismét Danglars; azt színlelte, hogy őszintén sajnálja a fiatalembert. – Nézd csak, nem várta, hogy Dantès ilyen hirtelen visszatér, sőt talán azt gondolta, hogy már meghalt, vagy hogy hűtlen lett azóta, ki tudja! Az ilyesmi azért olyan kínos, mert váratlanul jön.

– Ohó – mondta Caderousse, aki a beszélgetés közben folyton ivott, és ezért a bódító La Malgue bor kissé már a fejébe szállt –, annyi bizonyos, hogy nem Fernand az egyetlen, akit bosszantott Dantès szerencsés hazatérte. Igaz-e, Danglars?

– Biz az úgy van, és szinte azt mondhatom, hogy ez lesz a veszte.

– Sebaj – folytatta Caderousse, és töltött Fernand poharába, a magáét immár nyolcadszor vagy tizedszer öntötte tele. Danglars pedig szinte nem is nyúlt a borhoz. – Sebaj, közben feleségül veszi Mercédèst, a szép Mercédèst. Hiszen ezért jött haza.

Danglars átható tekintettel nézte a fiatalembert, akinek szívére oly súlyosan nehezedtek Caderousse szavai, mint az ólom.

– És mikor lesz az esküvő? – kérdezte.

– No, ott még nem tartunk! – mormogta Fernand.

– Mindegy, meglesz, olyan bizonyos, mint az, hogy Dantès lesz a Pharaon kapitánya, ugye, Danglars? – tette hozzá Caderousse.

Danglars megremegett e váratlan támadásra, és Caderousse felé fordult. Most ő vizsgálta társa arcát, hogy lássa, előre megfontolt volt-e ez a támadás. De Caderousse-nak immár ittasságtól bárgyú arcáról irigységen kívül semmit sem olvasott le.

– Hát rajta – mondta, teleöntve a poharakat –, igyunk Edmond Dantèsnek, a szép katalán nő férjének egészségére!

Caderousse elnehezült kézzel vitte a szájához poharát, és egy hajtásra kiitta. Fernand fogta a magáét, és földhöz vágta.

– Ej, ej – jegyezte meg Caderousse –, nini, mit látok a domb tetején? Nézd csak, Fernand, neked jobb a szemed. Úgy hiszem, kissé zavarosan kezdek látni, és tudod, a bor is áruló: úgy rémlik, mintha két szerelmes tartana erre egymás mellett, kéz a kézben, urambocsá’! Ezek nem is sejtik, hogy látják őket, és nini, most csókolóznak!

Danglars látta, hogy Fernand arcát eltorzítja az aggodalom.

– Ismeri őket, Fernand úr? – kérdezte.

– Ismerem – válaszolta Fernand közönyösen –, Edmond úr az és Mercédès kisasszony.

– No lám csak! – jegyezte meg Caderousse. – Én pedig nem ismertem meg őket. Hé, Dantès! Hahó, szép kislány!Jöjjenek ide egy kicsit, és mondják el, mikor lesz az esküvő, mert Fernand úr úgy megmakacsolta magát, nem akarja elárulni nekünk.

– Nem hallgatsz! – szólt közbe Danglars, és úgy tett, mintha visszatartaná Caderousse-t, aki a részegek makacsságával hajolt ki a lugasból. – Igyekezz egyenesen ülni, és hagyd nyugton csókolózni a szerelmeseket. Nézd csak, végy példát Fernand úrról, ő milyen okosan viselkedik.

Meglehet, hogy Fernand, akit Danglars kötekedése kezdett kihozni a sodrából – mint torreádor bőszítése a bikát –, már-már rárohant volna Dantèsre, fel is állt, hogy vetélytársának ugorjon, de abban a pillanatban a szép Mercédès nevetve fordult felé, és tiszta tekintete Fernand-ra esett. Fernand-nak eszébe jutott a fiatal lány fenyegetése, hogy Edmond esetleges halálába ő is belehalna – és csüggedten visszaült a helyére.

Danglars egyik férfiról a másikra nézett. Az egyiket egészen elbutította az ital, a másikat a szerelem tartotta hatalmában.

– Mit kezdjek ezekkel az ostobákkal? – mormogta. – Attól tartok, hogy egy részeggel meg egy gyáva fickóval van dolgom: az egyik a bortól ittas, ahelyett hogy a gyűlölet kábítaná el, a másik meg egy ostoba kamasz, akinek az orra elől kapják el a kedvesét, és beéri azzal, hogy sír és panaszkodik, mint egy gyermek. Pedig olyan villogó szeme van, akár egy spanyolnak, szicíliainak vagy calabriainak, márpedig ezek bosszút szoktak állni. Az ökle pedig olyan, hogy egy csapással szét tudná zúzni egy ökör fejét, akár a mészáros taglója. Bizonyos, hogy Edmond felülkerekedik, csúffá tesz mindannyiunkat, elveszi a szép lányt, kapitány lesz, hacsak… – és kaján mosoly ömlött el Danglars ajkán – hacsak én bele nem avatkozom – tette hozzá.

– Hé! – kiáltott ismét Caderousse, félig felállva és öklével az asztalra támaszkodva. – Hé, Edmond! Hát meg se látod barátaidat, vagy máris büszkébb lettél, semhogy szóba állj velük?

– Dehogy, kedves Caderousse barátom – válaszolta Dantès. – Nem büszke vagyok én, hanem boldog, márpedig úgy hiszem, a boldogság még jobban elvakít, mint a büszkeség.

– Így már helyes, ezt jól megmagyaráztad – jegyezte meg Caderousse. – Jó napot, Dantèsné asszonyom.

Mercédès komolyan köszönt.

– Még nem viselem ezt a nevet – mondta –, és az én hazámban úgy tartják, hogy szerencsétlenséget jelent, ha a lányt jegyese nevén szólítják az esküvő előtt. Kérem, szólítson csak Mercédèsnek.

– Bocsássunk meg ennek a derék Caderousse szomszédnak – mondta Dantès –, hiszen olyan keveset tévedett!

– Így hát az esküvő hamarosan meglesz, Dantès úr? – kérdezte Danglars, üdvözölve a fiatal párt.

– Amilyen hamar csak lehetséges, Danglars úr. Még ma megtartjuk az eljegyzést Dantès papánál, és holnap vagy legkésőbb holnapután megüljük a lakomát a Réserve-kertben. Remélem, eljönnek barátaink is. Önöket is meghívjuk, Danglars úr, Caderousse úr.

– Hát Fernand? – kérdezte Caderousse erőltetett nevetéssel. – Fernand-t is meghívják?

– Feleségem testvére nekem is testvérem – jelentette ki Edmond –, és Mercédès is meg én is nagyon sajnálnánk, ha nem jönne el a lakodalmunkra.

Fernand felelni akart, de a hang megakadt a torkán, egy szót sem tudott szólni.

– Tehát ma lesz az eljegyzés, holnap vagy holnapután meg a lakodalom… Az ördögbe is, kapitány, ön ugyancsak siet.

– Danglars – mondta Edmond mosolyogva –, ugyanazt ismétlem el, amit az imént Mercédès mondott Caderousse-nak: ne szólítson azon a címen, amely még nem illet meg, mert az szerencsétlenséget jelent.

– Bocsánat – felelte Danglars –, én egyszerűen csak annyit mondtam, hogy úgy látszik, ugyancsak sietnek. Az ördögbe is, van időnk, hiszen a Pharaon három hónapon belül nem indul útnak.

– Az mindig sürgős, hogy boldogok legyünk, Danglars úr, mert amikor valaki már sokat szenvedett, nagyon nehezen hisz a boldogságban. Engem azonban nem csupán az önzés sarkall: Párizsba kell mennem.

– Igazán? Párizsba! Először utazik Párizsba, Dantès?

– Először.

– Elintéznivalója van ott?

– Nem a saját dolgom: teljesítenem kell szegény Leclère kapitányunk végső akaratát. Megérti, Danglars, hogy ez szent kötelesség. Egyébként legyen nyugodt, csak éppen megyek és jövök.

– Értem, értem – felelte Danglars jó hangosan.

De magában hozzátette: „Párizsba megy, hogy átadja a megadott címre azt a levelet, amelyet a főmarsalltól kapott. A mindenségit! Erről a levélről kitűnő ötletem támadt! Ohó, Dantès barátom, a te neved még nincs a Pharaon névsorának élére írva.”

Ezzel ismét Edmond-hoz fordult, aki már távozóban volt.

– Hát jó utat! – kiáltotta.

– Köszönöm – válaszolta Edmond hátrafordulva és barátságosan intve.

A szerelmespár ezután olyan vidáman és nyugodtan folytatta útját, mint két kiválasztott, aki az égbe indul.

Tartalom

ELSŐ KÖTET

ELSŐ KÖNYV

1. Marseille – az érkezés

2. Apa és fiú

3. A katalánok

4. Cselszövés

5. Az eljegyzési lakoma

6. A királyi ügyész helyettese

7. A kihallgatás

8. If vára

9. Az eljegyzés estéje

10. Dolgozószoba a Tuileriákban

11. A korzikai emberevő

12. Apa és fiú

13. A Száz Nap

14. Az őrjöngő fogoly és a bolond fogoly

15. A 34-es és a 27-es

16. Egy olasz tudós

17. Az abbé zárkája

18. A kincs

19. A harmadik roham

20. If várának temetője

21. Tiboulen szigete

MÁSODIK KÖNYV

1. A csempészek

2. Monte Cristo szigete

3. Káprázat

4. Az ismeretlen

5. A Pont Du Gard-hoz címzett vendégfogadó

6. Az elbeszélés

7. A fogolylajstrom

8. A Morrel cég

9. Szeptember ötödike

10. Olaszország – Szindbád, a tengerész

11. Ébredés

12. Római banditák

13. Különös jelenség

14. A mazzolata

15. A római karnevál

16. Szent Sebestyén katakombái

17. A találkozó

HARMADIK KÖNYV

1. A vendégek

2. A reggeli

3. A bemutatás

4. Bertuccio úr

5. Az auteuil-i ház

6. A vendetta

7. Véreső

8. Korlátlan hitel

9. Az almásszürke fogat

10. Ideológia

11. Haydée

12. A Morrel család

13. Pyramus és Thisbe

14. Méregkeveréstan

15. Ördög Róbert

16. Árfolyamhullámzás

17. Cavalcanti őrnagy

18. Andrea Cavalcanti

19. A lucernás

MÁSODIK KÖTET

NEGYEDIK KÖNYV

1. Noirtier de Villefort úr

2. A végrendelet

3. A telegráf

4. Milyen módon lehet megszabadítani egy kertészt a peléktől, amelyek felfalják az őszibarackot

5. A kísértetek

6. A vacsora

7. A koldus

8. Hitvesi jelenet

9. Házassági tervek

10. A királyi ügyész dolgozószobája

11. Nyári mulatság

12. Nyomozás

13. A bál

14. Kenyér és só

15. Saint-Méranné

16. Az ígéret

17. A Villefort család sírboltja

18. A jegyzőkönyv

19. A fiatal Cavalcanti fejlődése

20. Haydée

ÖTÖDIK KÖNYV

1. Janinából jelentik

2. A limonádé

3. A vád

4. A nyugalomba vonult pék szobája

5. A betörés

6. Isten keze

7. Beauchamp

8. Az utazás

9. Az ítélet

10. A kihívás

11. A sértés

12. Az éjszaka

13. A párbaj

14. Anya és fiú

15. Az öngyilkosság

16. Valentine

17. A vallomás

18. Apa és lánya

19. A szerződés

20. A belgiumi országút

HATODIK KÖNYV

1. A Haranghoz meg a Palackhoz címzett fogadó

2. A törvény

3. A jelentés

4. Locustd

5. Valentine

6. Maximilien

7. Danglars aláírása

8. A Père-Lachaise temető

9. Az osztozkodás

10. Az Oroszlánverem

11. A bíró

12. Az esküdtszéki tárgyalás

13. A vádirat

14. Bunhodés

15. Az elutazás

16. A múlt

17. Peppino

18. Luigi Vampa étlapja

19. A megbocsátás

20. Október ötödike

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Kuczogi Szilvia

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 162 6

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License