A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jonathan Franzen: The Corrections

Copyright © 2001 by Jonathan Franzen

All rights reserved

Borítófotó © Barbary Lion, 1824 (colour litho), Brodtmann, Karl Joseph (1787–1862)/Bridgeman Images/Cultiris

Hungarian translation © Bart István jogutóda, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021

21. Század Kiadó - XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Elekes Dóra

Ebook Hársfai László

Borítóterv Somogyi Péter

Korrektúra Tomka Eszter

ISBN 978 963 568 055 9

David Meansnek és Genève Pattersonnak

St. Jude
2011. 10. 10.

A PRÉRIN ÁT BETÖRŐ ŐSZI HIDEGFRONT dermesztő tébolya. Érezni lehetett: valami rettenetes fog történni. A nap alacsonyan az ég alján, alig világító, kihűlő csillag. Baj és zűrzavar rohamai kergetik egymást. A fák nyugtalanok, a hőmérséklet zuhan, az egész északon véget ér a dolgok megszabott rendje. Sehol egy gyerek az udvarokban. Megnyúlnak az árnyak a sárguló, hosszú szálú, tömött fűcsomókon. Vörös tölgyek, kocsányos tölgyek, fehér törzsű mocsári tölgyek záporozva hullatják makkjukat a tehermentes családi házakra. Az üres hálószobákban vacogva remegnek a dupla ablakok. Ruhaszárító akadozó búgása, orrhangú lombfúvó gép erőlködése, papírzacskóban érlelődő almák illata és a terpentin szaga, melyben Alfred Lambert kimosta az ecsetet, amivel délelőtt átfestette a nádszéket.

St. Jude gerontokratikus elővárosaiban veszedelmes óra a délután három. Alfred a nagy kék fotelben ébredt, amelybe ebéd után telepedett le. Túl volt tehát a szundikáláson, és a tévében még csak ötkor jönnek majd a helyi hírek. Márpedig e két üres óra odvában könnyen megtelepedhet valami kórokozó. Feltápászkodott a fotelből, és odaállt a pingpongasztalhoz. Hiába fülelt, nem hallotta Enidet.

Megszólalt egy riasztó, más nem hallotta, csak Alfred és Enid. Az aggodalom. Úgy szólt, mint azok a villanykalapáccsal felszerelt nagy, öntöttvas tárcsák, melyek kikergetik a gyerekeket az utcára, amikor próbariadót tartanak az iskolában. Olyan hosszú órák óta berregett, hogy a Lambert házaspár már meg sem hallotta, hogy „szól a csengő”, mert úgy voltak vele, ahogy más hangokkal is vagyunk, ha elég hosszan szólnak ahhoz, hogy legyen időnk megtanulni a komponenseiket is külön-külön (mint amikor olyan hosszan bámulunk egy szót, hogy a végén széthullik, és már csak döglött betűket látunk magunk előtt), és csak azt halljuk, hogy egy kalapács szaporán ütöget egy rezgőlapot, vagyis nem magát a hangot, hanem apró koppantások sorozatát, és a zörejt kísérő éles felhangokat; olyan régóta, immár napok óta szólt, hogy egyszerűen beleolvadt a háttérbe, kivéve bizonyos kora reggeli órákat, amikor egyikük vagy másikuk verejtékben ébredt, és rémülten konstatálta, hogy egy vészcsengő szól a fejében, mégpedig olyan régóta, hogy már nem is tudja, mióta; hónapok óta szólt már, olyan régóta, hogy a hang valami metahanggá változott, melynek erősödése vagy gyengülése nem a hanghullámok lüktetésétől függött már, hanem aszerint áradt vagy apadt lassan, hogy ők mennyire engedték, hogy hasson rájuk. És mindig olyankor hatott rájuk a legerősebben, amikor az időjárás is rendetlenkedett. Ilyenkor Enid és Alfred is – Enid az ebédlő padlóján térdepelve, egymás után huzigálva kifelé a komód fiókjait, Alfred meg az alagsorban, a rozoga pingpongasztalt szemlélve – majd felrobbant az idegességtől.

Milyen idegesítők ezek a kuponok is; ott vannak abban a fiókban, ahol a szép, őszi színekben pompázó gyertyákat tartja. Egy egész köteg, befőttesgumival átfogva; és Enid számára csak most lett világos, hogy a dátum, ameddig beválthatta volna őket (és amit a gyártó még pimaszul be is karikázott nyomdailag pirossal), hónapok, sőt évek óta elmúlt már: hogy ez a háromszáz és valahány kupon, melynek a teljes névértéke meghaladja a hatvan dollárt (de a chiltsville-i szupermarketben, ahol duplán számítják be a kuponokat, akár még a százhúszat is), mind egy szálig lejárt. Tilex – hatvan cent engedmény. Excedrin PM – egy dollár engedmény. Csak épp lejártak, és nem ám csak egy-két napja, hanem réges-régen. Időtlen időkkel ezelőtt. Ezer éve szól már az a riasztó.

Enid visszatette a kuponokat a gyertyák mellé, és betolta a fiókot. Egy ajánlott levelet keresett, amelyet napokkal ezelőtt hozott a posta. Alfred hallotta meg a postás kopogtatását, és olyan hangosan kiabálta, hogy „Enid! Enid!”, hogy nem hallotta, amikor visszakiabált neki, hogy „Megyek már! Nyitom!”. Alfred egyre közelebb ért, miközben tovább szólongatta, de mivel a levél az Axon Corporationtől jött (címe: 24 East Industrial Serpentine, Schwenksville, PA), és az Axon-ügynek voltak bizonyos aspektusai, melyekről Enid tudott, ám azt remélte, hogy Alfred nem tud, gyorsan elsuvasztotta a levelet valahová, az ajtótól számított tíz-tizenkét lépésnyi körben. Ekkor ért fel Alfred az alagsorból, és úgy bömbölt, mint egy lépegető exkavátor, hogy „Valaki kopog!”, amire Enid azt kiabálta vissza, hogy „A postás az! A postás!”, Alfred pedig csak a fejét ingatta értetlenül, hogy milyen bonyolult a világ.

Enid meg volt róla győződve, hogy neki biztosan kitisztulna a feje, ha nem kellene ötpercenként amiatt aggódnia, hogy vajon mit művelhet már megint Alfred. Ám Enid hiába igyekezett, nem tudta elérni, hogy Alfredban érdeklődés támadjon bármi iránt is. Amikor arra próbálta rávenni, hogy foglalkozzon egy kicsit a régi mesterségével, a kohászattal, Alfred úgy nézett rá, mint akinek elment az esze. Amikor azt kérdezte tőle, nincs-e valami kerti munka, amit elvégezhetne, azt válaszolta, hogy fáj a lába. Amikor azzal példálózott, hogy minden barátnője férjének van valami hobbija (Dave Schumpertnek az üvegfestés, Kirby Rootnak a díszes házikói, melyekben a pintyőkéi fészkelnek, Chuck Meisnernek meg az, hogy órák hosszat figyeli, hogyan alakul a befektetési portfóliója), Alfred mindjárt úgy tett, mint aki valami nagy munkában van, amiben a felesége most meg akarja zavarni. De mi volna az a nagy munka? Az, hogy nekiáll átfesteni a kerti bútort? Azzal a nádfotellel már a munka napja óta piszmog. Ha az emlékezete nem csal, amikor legutóbb átfestette a kerti bútort, két óra alatt elkészült a fotellel. Most meg reggelenként bevonul a műhelyébe, és amikor Enid egy hónap után bemerészkedett, hogy megnézze, hogyan halad a munkával, azt kellett látnia, hogy még csak a fotel lábával végzett.

Enid úgy látta, hogy zavarja Alfredot. Panaszkodott, hogy beleszáradt a festék az ecsetbe, azért halad olyan lassan. Meg hogy a régi festéket lekaparni a nádfonatról olyan, mintha egy áfonyát akarna meghámozni. És hogy tücskök vannak a műhelyben. Ekkor Enid úgy érezte, valami fojtogatja a torkát, de lehet, hogy csak a terpentin szaga, vagy a nyirkos falak, melyektől mintha húgyszagú lett volna a műhely (ami persze képtelenség). Fölmenekült a házba, hogy megkeresse azt az ajánlott levelet, amely az Axontól jött.

A hét minden napján tömegesen hullottak be a különféle postai küldemények a bejárati ajtó résén, de mivel Enid nem tűrhette, hogy bármi oda nem való felgyűljön az előszobában – ugyanis igyekeztek úgy élni, mintha ez a ház lakatlan lenne –, nap mint nap súlyos taktikai feladatokat kellett megoldania. Egyáltalán nem tartotta magát gerillának, holott valójában az volt. Napközben egyik helyről a másikra hordta a felgyülemlett anyagot, jóllehet folyvást a sarkában volt a hatóság. Éjjel meg egy gyertyaizzó barátságos, de bágyadt fényénél a soron következő hadműveleteket tervezgette a kis reggelizőasztalnál, melyen alig volt hely: csekkeket töltött ki az esedékes számlákra, a csekkfüzetben összesítette a kifizetéseket, megpróbálta kihüvelyezni az egészségpénztár által küldött elszámolásokat, és megérteni egy orvosi labor fenyegető harmadik felszólítását, amely azt követelte tőle, hogy haladéktalanul fizesse meg azt a 22 centet, amivel tartozik, miközben az egyenlege 0,00 dollár tartozást mutatott, és mellesleg nem tüntette fel a címet sem, amelyre a kifizetést teljesítenie kellett volna. Könnyen lehet, hogy az első és a második felszólítás ott volt valahol a házban eltemetve, de Enid olyan keserves viszonyok között folytatta küzdelmét, hogy legfeljebb halványan sejtette csak, hogy melyik este hol lehetnek azok a felszólítólevelek. Gyanította, hogy talán a nappaliban a szekrényben, a hatóság azonban, Alfred személyében, ilyenkor már valamelyik tévéhíradót nézte fülsiketítő hangerőn, hogy el ne nyomja közben az álom, a kivilágított nappaliban, és fennállt a lehetőség, hogy a szekrényajtó mögül netán majd mindenféle áruházi katalógusok, a House Beautiful régi számai meg a Merrill Lynch számlakivonatai dőlnek ki a padlóra, amitől Alfred majd éktelen haragra gerjed. Továbbá fennáll annak a lehetősége is, hogy a felszólítások egyáltalán nincsenek a szekrényben, hiszen a hatóság folyton meglepetésszerű ellenőrzéseket tartott Enid dugi helyein, s azzal fenyegetőzött, hogy „kivágja” az egészet, ha Enid nem képes rendet rakni a szemétdombján, őt azonban annyira lekötötte a razziák előli bujkálás, hogy sosem volt ideje rendet rakni, és az egymást követő kényszerű költözködések és evakuálások során még az esetleges rend látszata is elenyészett, a Nordstrom tömött reklámszatyra pedig, melynek az egyik plasztikfüle félig leszakadt már, s amely az ágytakaró fodros szegélye alatt rejtőzött, megtelt a menekültlét hirtelen begyömöszölt szánalmas poggyászával – például a Good Housekeeping egy-két számával, Enid néhány fekete-fehér fényképével a negyvenes évekből, megbarnult salátareceptekkel, az utolsó telefon- és gázszámlával, az orvosi labor eredeti, részletes számlájával, amely egyúttal felszólítja a pénztártagokat, hogy a továbbiakban hagyják figyelmen kívül az ötven cent alatti számlákat, továbbá egy sétahajón készült, Enidet és Alfredot ábrázoló fotóval, amelyen virágkoszorúval a nyakukban kettévágott kókuszdióból szürcsölgetnek valamit, és két gyermekük születési anyakönyvi kivonatának egyetlen, még fellelhető példányával.

Noha látszólag Alfred volt Enid ellensége, valójában a ház tette gerillává, amely mindkettejüket megszállva tartotta. Bútorzata nem tűrte a rendetlenséget. A székek és asztalok Ethan Allentől, hozzá Spode and Waterfront étkészlet. Obligát fikuszok és nemkülönben obligát kis cserepes karácsonyfák. Az Architectural Digest régi számai legyező alakban szétterítve a dohányzóasztal üveglapján. Turistautak zsákmányai – egy fajansztál Kínából meg Bécsből egy kis zenélődoboz, melynek a tetejét Enid időről időre felnyitotta, könyörületből és kötelességérzetből, hogy felhúzza a szerkezetet, mely a „Strangers in the Night”-ot játszotta.

Sajnos Enidnek nem volt lelkiereje hozzá, hogy megbirkózzon egy ilyen házzal, Alfred pedig már idegileg volt képtelen rá. Kitörő dühe, amikor valami gerillatevékenység nyomaira bukkant a házban – például egy Nordstrom reklámszatyrot talált fényes nappal az alagsorba levezető lépcsőn, és kis híján orra bukott benne –, már csupán egy hatalmát vesztett hatalom átkozódása volt. Az utóbbi időben rájött, milyen gombokat kell megnyomnia, hogy a számológépe értelmetlen nyolcjegyű számokat nyomtasson szédületes sebességgel a végtelen papírszalagra. Aztán miután a délután nagyobbik részét azzal töltötte, hogy ötször is megpróbálta kiszámolni a bejárónő után fizetendő társadalombiztosítási járulékot, mégis négy különféle végeredményre jutott, és végül is abban a számban (635,78 $) állapodott meg magával, amely kétszer is kijött neki (holott a helyes összeg 70,00 $ volt), Enid az éjszaka rajtaütést hajtott végre Alfrednál, és kiemelte az iratszekrényéből az összes adópapírt, ami alkalmasint üdvös hatással lehetett volna a háztartás ügyvitelére, ha az iratok nem keverednek valahogy egy Nordstrom reklámszatyorba a Good Housekeeping néhány félrevezetően régi száma alá, melyek elfedték az ekképpen háborús veszteséglistára került dokumentumokat, és ez oda vezetett, hogy a kérdéses űrlapokat végül is a takarítónő maga töltötte ki, Enid pedig csak a csekkeket állította ki, miközben Alfred meg csak a fejét ingatta, hogy milyen bonyolult lett a világ.

Az alagsori pingpongasztaloknak általában az a sorsuk, hogy végül is valami más sport szolgálatába állítják őket. Nyugdíjba vonulása után Alfred kisajátította magának a keleti végét a levelezése és a banki ügyei intézésének céljaira. A nyugati végén állt a kis hordozható színes tévé, melyen a helyi híreket kívánta nézni a nagy, kék karosszékében ülve, mostanra azonban teljesen körülvették már a Good Housekeeping régi számai meg a húsvéti és karácsonyi bonbonosdobozok, meg az a két barokk stílusú, de nagyon silány gyertyatartó, melyet Enid már régen be akart adni a bizományi boltba, de valahogy sohasem volt rá ideje. A pingpongasztalon leplezetlenül dúlt a polgárháború. Alfred számológépét, mely a keleti végén helyezkedett el, virágmintás edényfogó kesztyűk és az Epcot Centerből származó szuvenír poháralátétek vették ostrom alá, valamint az a cseresznyemagozó, mely már harminc éve megvolt, de Enid még sohasem használta; miközben az asztal nyugati végén Enid számára merőben megfoghatatlan okokból Alfred darabjaira szedett egy fenyőtobozokból és festékszóróval befestett mogyoró- és diószemekből kötött koszorút.

A pingpongasztaltól keletre terült el Alfred műhelye, s benne a kis metallurgiai laboratórium. A műhelyt egy csapat néma, hamuszínű tücsök lakta, ha valamitől megriadtak, úgy pattogtak szanaszét a szobában, mint egy marék elejtett üveggolyó, némelyik csúnyán elvétette az ugrást, mások meg hanyatt fordultak tulajdon protoplazmájuk tetemes súlyától. Sajnos nagyon könnyen kipurcantak, és rengeteg papír zsebkendő kellett az eltakarításukhoz. Enidnek és Alfrednak sok olyan megpróbáltatást kellett kiállnia, amiről úgy gondolták, hogy példátlan és rendkívüli – sőt gyalázatos –, és ezek közé tartoztak a tücskök is.

A rontás szürke pora és a gonosz varázslat pókhálója vastagon belepte az öreg ívkemencét és az egzotikus ródium és baljós kadmium, a rendíthetetlen bizmut tégelyeit, melyek kézzel írott címkéi megbarnultak az üvegdugós palackban tartott királyvíz gőzétől, akárcsak a kockás jegyzetfüzetet, melyben az utolsó bejegyzés Alfred keze írásával abból az időből származott, tizenöt évvel ezelőttről, amikor még nem vált mindennapossá az árulás. Egy-egy hétköznapi és barátságos tárgy, mint például egy ceruza, azóta is ott hevert a munkapadon, ahová Alfred véletlenül letette, még valamikor egy korábbi évtizedben; csak épp a sok lepergett esztendő alatt a ceruza megszívta magát gyűlölettel. Két USA-szabadalom alatt egy szegről azbesztkesztyűk lógtak, a nyirkos pincelevegőben megvetemedett a két tanúsítvány kerete. Egy mikroszkóp dobozának tetején a mennyezetről lehullott hámló festéklemezek. Az egész helyiségben csak a nádfotelt nem borította por, továbbá egy doboz Rust-Oleum festéket, néhány ecsetet és egypár Yuban kávésdobozt, melyekről Enid az egyre fokozódó erejű szaglószervi bizonyítékok dacára sem kívánta elhinni, hogy a férje vizelete gyűlik bennük, hiszen mi oka lehetett volna rá, hogy húsz lépésre egy szépen berendezett mosdótól Yuban kávésdobozba pisiljen?

A pingpongasztaltól nyugatra állt Alfred nagy, kék karosszéke. Kissé nagypapafotelre emlékeztetett, és túlságosan is feszesre volt tömve. Bőrhuzata volt, és olyan szaga, mint egy Lexusnak. Olyan volt, mint valami modern és gyógyászati dolog, ami vízhatlan, és amiről egy nedves kendővel könnyűszerrel letörölhető a halál szaga, mielőtt helyet foglalna benne a következő haldokló.

Ez a karosszék volt az egyetlen jelentősebb darab, melynek beszerzése előtt Alfred nem kérte ki Enid véleményét. Amikor egyszer Alfred Kínába utazott, hogy eszmecserét folytasson kínai vasútmérnökökkel, Enid is elkísérte az útra, és felkerestek egy szőnyeggyárat, hogy szőnyeget vásároljanak a nappalijukba. Nem voltak hozzászokva, hogy magukra költsenek, ezért az egyik legolcsóbb szőnyeget választották. Egyszerű, az I csingből, vagyis a Változások könyvéből vett, kék mintája volt, bézs alapon. Aztán néhány évvel később, amikor Alfred nyugdíjba ment a Midland Pacific Vasúttól, elhatározta, hogy kicseréli a régi tehénszagú, fekete karosszékét, melyben a tévét nézte, és amelyben szundikálni szokott. Természetesen valami nagyon kényelmes darabra vágyott, de miután az egész élete azzal telt, hogy másokról gondoskodott, az egyszerű kényelemnél többre volt szüksége: emlékművet akart emelni ennek a vágyakozásnak. Fogta magát tehát és elment egyedül egy bútoráruházba, ahol nem leértékelt bútorokat árultak, és választott magának egy karosszéket, mely maga volt az állandóság. Egy mérnöki karosszéket. Mely olyan terebélyes volt, hogy még egy jól megtermett férfi is elveszett benne; melyet arra terveztek, hogy bírja a strapát. És mivel a bőr kékje nagyjából megfelelt a kínai szőnyeg kékjének, Enidnek nem volt más választása, mint beletörődni, hogy a karosszék elfoglalja a helyét a nappaliban.

Ámde nemsokára Alfred már kezdte is kilötyögtetni a koffeinmentes kávét a szőnyeg bézs mezőire, a fékezhetetlen unokák meg gyümölcsfoltokat hagytak maguk után, és szétszórták rajta a kréta darabkáit, Enid pedig kezdte úgy érezni, hogy talán hiba volt megvenni ezt a szőnyeget. Azt szűrte le magának, hogy sok ilyen hibát elkövethetett életében, miközben folyton csak spórolni akart. Végül már ott tartott, hogy ennél a szőnyegnél az is jobb lett volna, ha egyáltalában nem vásárolnak semmiféle szőnyeget. Aztán ahogy Alfred délutáni szunyókálásai mind mélyebbé váltak, és már-már úgy aludt, mintha elvarázsolták volna, Enid mindinkább felbátorodott. Volt egy kis pénzecskéje, amit az anyja hagyott rá örökségképpen néhány évvel azelőtt. A tőkéhez hozzájött a kamat, és bizonyos részvények is váratlanul jól teljesítettek, minek következtében Enidnek most már volt egy kis saját jövedelme. Elhatározta, hogy átalakítja a nappalit, melyben a zöld és a sárga fog uralkodni. Meg is rendelte a bútorszövetet. Kihívott egy tapétázót, Alfred meg, aki átmenetileg az ebédlőben szundikált, erre egyszer csak úgy pattant fel a fotelből, mint aki rosszat álmodott.

– Csak nem megint új tapétát vettél?

– Az én pénzem – mondta Enid. – Arra költöm, amire akarom.

– Az én pénzemet is, amit én kerestem? Amiért én dolgoztam meg?

Ez az érv a múltban mindig hatásos volt – mondhatni, ezen nyugodott Alfred zsarnokságának legitimitása –, ezúttal azonban nem hatott.

– Az a szőnyeg már majdnem tízéves, és azokat a kávéfoltokat sosem fogjuk kiszedni belőle – felelte Enid.

Alfred ekkor a kék karosszékére mutatott, mely a tapétázó nejlonlepedői alatt úgy festett, mint valami gépezet, amit pőrekocsin szállítanak egy erőműbe. Reszketett és nem akart hinni a fülének, nem akarta elhinni, hogy Enid képes figyelmen kívül hagyni ezt a megdönthetetlen tényt, mely minden érvét semmivé teszi, és áthághatatlan akadálya minden tervének. Mintha a fogság, amelyben élete hetven esztendejét töltötte, most egyszerre ebben a hatéves, de lényegileg vadonatúj karosszékben öltött volna testet. Mosolyra húzta a száját, és logikája kikezdhetetlenségétől diadalmasan felragyogott az arca.

– És akkor mi lesz az én karosszékemmel? – kérdezte. – Mi lesz a karosszékkel?

Enid odapillantott a karosszékre. Bánatos arcot vágott. – Sose szerettem ezt a karosszéket.

Ennél rettenetesebbet nem is mondhatott volna. Alfred ezen a karosszéken kívül soha más jelét nem adta annak, hogy neki is van valami elképzelése a jövőről. Enid szavai olyan mélységes szomorúsággal töltötték el – olyan szánalmat érzett a karosszék iránt, olyan szolidaritást, annyira lesújtotta Enid árulása –, hogy lehúzta róla a nejlonlepedőt, belevetette magát kitárt karjaiba, és azonnal elaludt.

(Ez történik, amikor valaki felismeri, hogy valami elvarázsolt helyre jutott: azon nyomban elnyomja az álom.)

Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy mind a szőnyegnek, mind Alfred karosszékének mennie kell, a szőnyegtől volt könnyebb megszabadulni. Enid meghirdette az ingyenes helyi lapban, és a madárka, aki lépre ment neki, egy idegesen reszkető fiatalasszony volt, aki életkoránál fogva olykor még hibázott, és aki gurigába sodorva vette elő pénztárcájából az ötveneseket, és reszkető ujjakkal simított ki őket az asztalon.

No de a karosszék! A karosszék emlékmű volt, és jelkép, és elválaszthatatlan Alfredtól. Csak áthelyezni lehetett, ezért le kellett vitetni az alagsorba, és Alfred is ment vele. Minek következtében Lamberték házában, akárcsak St. Jude-ban és az egész országban is, az élet leköltözött a föld alá.

Enid hallotta, hogy Alfred jön-megy a földszinten, fiókokat húzkod ki és tol vissza. Mindig nagyon izgatott lett, amikor a gyerekeiket készültek meglátogatni. Enid úgy látta, ezen kívül más már nem is igen érdekli.

Az ebédlő csillogóan tiszta ablakán kinézve csak káoszt látott. Tomboló szél, veszekedő árnyak. Enid már mindenütt kereste az Axon Corporation levelét, de sehol sem találta.

Alfred ott állt a hálószoba közepén, és azon töprengett, vajon miért vannak kihúzva a fiókos szekrény fiókjai, és hogy esetleg nem ő maga húzkodta-e ki őket. Csakis Enid lehet felelős ezért a rendetlenségért. Amiért eltűrte, hogy előálljon. Amiért egyáltalán a világon van, miáltal esetleg ő is lehetett az, aki kihúzkodta a fiókokat.

– Al? Te mit csinálsz ott?

Alfred az ajtó felé fordult, ahol egyszer csak ott állt Enid. Belekezdett a válaszba: – Én csak… –, de ha váratlanul érte valami, egyszerre minden mondat olyan lett, mint valami kalandtúra egy sűrű, sötét erdőben; amikor már nem látta a tisztásról beszűrődő világosságot, ahonnan belépett a fák közé, kiderült, hogy a morzsák is eltűntek, melyeket azért szórt el, hogy majd kitaláljon, mert a morzsákat felcsipegették a madarak, ezek a sebesen és hangtalanul cikázó micsodák, melyeket nem is nagyon tudott kivenni a sűrű sötétben, de olyan sokan voltak, és úgy nyüzsögtek, hogy szinte maguk voltak a sötétség, mintha a sötétség nem is valami egységes dolog lenne, nem a fény hiánya, hanem egy hemzsegő részecskékből álló homályos test, aminthogy mindig is szemcsésnek látta az alkonyt, olyannak, mint a nagy fényerejű film, amivel félhomályban is lehet fényképeket készíteni, és volt benne valami, ami a felbomlást sugallta; ezért fogta el a pánik, magára hagyatva az erdő mélyén, ahol a sötétség megannyi seregély, amint eltakarja a naplementét, vagy fekete hangyák légiója, mely egy döglött cickányt ostromol, valami olyasmi, ami nem egyszerűen csak van, hanem közben fel is falja a jeleket, melyeket oly bölcsen maga mögött hagyott, hogy majd hazataláljon, ha netán eltévedne; ámde abban a pillanatban, amikor felfogta, hogy eltévedt, az idő bámulatosan lelassult, és addig sosem sejtett mérhetetlen időközök tárultak fel előtte két szó között, vagyis inkább megrekedt a szavak közti térben, és csak nézte, hogy iramlik tova az idő nélküle, mintha az a szeleburdi gyermek, aki szintén benne lakik, kiszökött volna, hogy elrohanjon a fák között és eltűnjön a szeme elől, míg ő, a felnőtt Al, földbe gyökerezett lábbal néz utána, szorongva, mégis furcsamód közönyösen, hogy vajon ez a rémült kisfiú, bár már azt se tudja, merre jár, aminthogy azt se, hol lépett be e mondat sűrű erdejébe, nem fog-e véletlenül mégiscsak kibukkanni a tisztásra, ahol Enid vár rá, aki mindeközben nem tud semmiféle erdőről; – …be akarom csomagolni a bőröndömet – hallotta a saját hangját. Ennek a mondatnak van értelme. Ige, főnév, birtokos eset. És a bőrönd is itt van előtte, bizonyítékul. Nem rontott el semmit.

De ekkor Enid újra mondott valamit. Az orvos a hallásvizsgálaton említette, hogy egy kicsit nagyothall. Kissé zavartan nézett Enidre. Nem értette, hogy mit mond.

– Még csak csütörtök van – mondta, hangosabban, mint az előbb. – Csak szombaton utazunk.

– Igen, szombaton! – mondta utána.

Ekkor Enid jól leszidta, az alkonyi madarak pedig egy időre eltűntek, de a szél közben elfújta a napvilágot, és ettől egyszerre nagyon hideg lett.