Bővített, javított kiadás

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2.,2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023

A hűség pokla, 2023

Smaragd sziget 1–2., 2024

Eltitkolt múlt – Bővített, javított kiadás, 2024

Copyright © Anne L. Green, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-83-0

Ezt a történetet Gábornak ajánlom, aki nélkül az első kiadás nem jutott volna el a könyvesboltok polcaira.

Drága Gáborom!

Hét éve az Elvarratlan szálaknak köszönhetően ismerhettelek meg, amikor a bajban jöttél segítő kezet nyújtani. Ám akkor még nem sejtettem, hogy nemcsak egy remek kollégát, de egy bohókás, életvidám barátot is nyerek a személyedben. Felfoghatatlan, hogy nem vagy velünk többé…

Erről a könyvről, a gitárról, a vörösborokról és a versekről mindig te fogsz eszembe jutni.

Remélem, Angelika egy óriási puszival várt odaát, és elfoglaltad méltó helyed az égi zenekarban. Hiányozni fogsz…

AIDEN

Prológus

„Vége lett mindennek, amit én a jövőtől reméltem. Vége lett annak is, amilyen én azelőtt voltam. Azt hittem, előbb-utóbb majd túlteszem magam rajta, és meg is próbáltam, de aztán egyáltalán senkit nem érdekelt, ki vagyok én valójában.”

(Nicholas Spark)

Péntek este volt, későre járt. Frankkel, a haverommal és a barátnőjével, Naomival előző nap megbeszéltük, hogy este elmegyünk egy szórakozóhelyre kitombolni magunkat. Én jól ismertem New York minden éjszakai klubját, így a legjobbat választottam, az Exchange-et. Erről a helyről köztudott volt, hogy az alvilág üzemelteti, ennek okán sok izgalmat ígért már maga a hely is. A raktárnak álcázott, erődítményként védett épületet és a hozzá tartozó területet huszonnégy órás járőrszolgálat és biztonsági kamerahálózat felügyelte. Nem akárki tehette be ide a lábát, alapos vizsgálat után lehetett csak bejutni az épületbe. A maffiának komplexusa volt, féltek a konkurencia támadásától, a lebukástól, de még egy pitiáner bűnöző felbukkanásától is, aki esetleg pont az ő eltakarításukkal akarta volna megmutatni, mekkora fenegyerek.

Létrehoztak egy olyan buliszisztémát, ahol a tinédzsertől a vetítős gengszterig mindenki kikapcsolhatott. Amiért a legtöbben ezt a helyet választották, hogy minden réteg megkapta a pénzének megfelelő szolgáltatást: a kokainosoknak nem kellett lealacsonyodni az olcsó ecstasysokhoz. A hely által gerjesztett hangulatot sokan csak a filmekből ismerték, ezért a vendégeik boldogan túlköltekeztek a diszkóban. Ám közel sem volt olyan egyszerű ide bejutni. Szerencsénk volt, mert pont aznap kezdődött a legnépszerűbbnek számító háromnapos after party, ami péntek estétől hétfő reggelig tartott. Olykor havonta kettőt is meghirdettek, ami azt jelentette, hogy több mint ötven órán keresztül nyomathattuk a bulit. Ezt a tempót csak az bírta, aki rendesen anyagozott. Négy-öt ecstasyval, négy-öt gramm speeddel vagy Rushsal simán le lehet pörgetni tizennyolc órát egyhuzamban, a VIP-vendég pedig – mint én is – megkaphatta a maga kokaincsíkját a hozzá tartozó whiskyvel és természetesen a szórakozást biztosító lányokkal.

Az Exchange minden rétegnek tálalt lehetőséget, érzékelhető minőségi különbséggel persze. A sztárok vonzották a közönséget, mert utána arcoskodva elmesélhették, hogy kivel buliztak előző éjjel. Időről időre felbukkantak a válogatott klubcsapatok focistái, a valóságshow-k szereplői, a szappanoperák és beszélgetős műsorok sztárjai, playmate-ek, olykor még politikusok is.

Éjfélre értem oda, mert az igazi buli csak ekkor kezdődött. A feltűnő Jaguárommal közvetlenül a főbejárat előtt parkoltam le. Imádtam feltűnősködni, villogni. A természet adta külsőm pedig garancia volt a sikeremre a csajoknál.

A bejáratnál ekkor már hatalmas sor kígyózott, a zene pedig hangosan dübörgött odabentről. Király! A hangulat már az utcán is megcsapott, bele sem mertem gondolni, milyen lehet odabent. A kint álló csajok többsége az illendőnél rövidebb és mélyebb dekoltázsú koktélruhát viselt. Elégedetten pásztáztam végig a választékot, és már ott kipécéztem a következő prédámat. Nem is rossz!, állapítottam meg.

– Te, ott! – intettem az egyik feltűnően dögös kis bigének. – Van kedved előbb bekerülni?

Kiváltságként élhette meg a felajánlást, mert ismeretlenül ide ugyan senki be nem jutott.

Kihívóan magára bökött, és megrezegtette a pilláit. Bólintottam, majd maga után húzva a barátnőjét közelített felém.

– A meghívás neked szólt, cica – emeltem le a napszemüvegem, és alaposan górcső alá vettem az utánfutót is. Elmegy, állapítottam meg.

– Velem van! – simított végig áldozatkészen a galléromon. – Ne becsüld le őt! – igyekezett meggyőzni, miután leolvasta az arcomról a kételkedést.

– Az majd elválik – sandítottam a csajra, és a két lány gyűrűjében léptem a nagydarab biztonsági őrhöz.

– Helló, Colton! – nyomtam egy kis jattot a tenyerébe.

– Isten hozta újra nálunk, Mr. Cross! – tárta fel előttem a bevezető utat. A pincérek ordibáltak a biztonságiaknak, hogy már ne engedjenek be több vendéget. Persze ez ránk nem vonatkozott.

Betereltem a csajokat, akik ujjongva ugrándoztak örömükben. Lézerfények villogtak, és csomóan a tánctéren lötyögtek. A DJ-pultban többen is szorgoskodtak a hangulat érdekében, felpillantottam az emelet irányába, a VIP bokszom felé. Frank és Naomi már elkezdte a tivornyát nélkülem. Gátlástalanul falták egymást. Széles mosollyal nyugtáztam, hogy ez is egy élményekkel teli este lesz.

– Pokoli jót fogunk bulizni! – csaptam a két maca fenekére, és felkísértem őket Frankékhez.

– Késtél – pillantott rám a haverom.

– Ugyan már, még csak most kezdődik! – dobtam le magam.

– Ezek itt? – intett a fejével a lányokra.

– Tiffany vagyok, ő pedig Blaire – mutatkoztak be, önállósítva magukat.

Nekem személy szerint nem igazán volt szükségem erre az információra. Öt perccel később úgysem emlékeztem egyetlen csaj nevére sem, és nem volt kérdés, hogy az övékére sem fogok.

– Csinos kis darabok – mérte végig őket Frank. Persze neki velem ellentétben a kis szőke jött be, én mindig a sötétebb tónusú csajokra buktam.

– Akkor csapjunk a közepébe! – intett az asztal felé, ahol maréknyi aprópénz, cigisdobozok, hamutartók és adagokra osztott fehér csíkok sorakoztak.

Vigyorogva ráztam a fejem. Néha bekapkodtam ezt-azt, de a családomra tekintettel nem éltem ezekkel a szerekkel, habár időnként igen nagy volt a kísértés. Tudtam, ha az ősök csak sejtenék, milyen helyekre járok, kinyuvasztanának. Főleg az anyám. Már huzamosabb ideje tartózkodtam New Yorkban, mert apám megbízásából az itteni irodánkat koordináltam. Unalmas meló volt, de még mindig jobb, mint otthon, ahol minden mozdulatomat árgus szemmel figyelték.

Lovagiasan odaengedtem a lányokat, és kikértem az első piámat. Órákkal később a poharak egymás után jöttek és ürültek ki, egyre nagyobb volt a bódulat. Frank és Naomi átvonult a szomszédos bokszba, és nem volt kétségem afelől, mit művelnek ott. Ezen a helyen nem létezett olyan, hogy szégyenlősség, azonban hálás voltam, hogy ma nem kellett végignéznem őket.

Megszólalnom sem kellett, a lányok értették a dolgukat, nem vártak sokáig. Mintha összebeszéltek volna, egyszerre kezdtek két oldalról simogatni, kényeztetni. Lenge öltözetüknek hála hamar lekerült rólunk minden ruha, elégedettségemre egyáltalán nem voltak szemérmesek. Fiatalok voltak, finom bőrűek, feszes mellűek, és tudták, mit akarnak. Hármas partira vágytak, és én erre maximálisan nyitott voltam. Amikor megszabadítottak a nadrágomtól, a két lány két oldalról felém fordult, és egymást váltva vették kezelésbe a férfiasságom. Nem siettek, lassan és finoman csinálták, időnként egymással is finom csókot váltottak. Őrület volt. Valami hasonlóról minden egészséges férfi álmodozott már. Amikor egy férfi azt látja, hogy két feltűnően csinos, pajzán lány dolgozik egyszerre a merev szerszámán, minden más probléma megszűnik…

Aztán egyikük betérdelt a lábam közé, a másik pedig elindult felfelé a testemen a szájával. A mellbimbóját az arcomba nyomta, amely akkorra már teljesen merev volt az izgalomtól, és éreztem, ahogy vonaglik egyet, amikor finoman a számba vettem. Eközben benyúltam a lába közé, úgy kényeztettem nedves, forró, duzzadt punciját. Egyre szaporább lett a lélegzete, megfeszült a teste, miközben a barátnője tovább dolgozott a farkamon, de nem volt benne semmi mohóság, pont annyira vette a szájába és szopta, hogy ne élvezzek még el. Értették a dolgukat, ez nem kétséges. Nem telt el sok idő, és a két lány helyet cserélt, nekem szinte semmit sem kellett tennem. Az előző kis kerek és barna mell helyett most nagy és világos, fehér mell került a kezembe, majd a számba, a hatás ugyanaz volt. Ami a legjobban tetszett az egészben, hogy egyikünk sem sietett. Néztük, éreztük, simogattuk, kóstoltuk egymást, a két lány annyira összeszokott páros volt, hogy szinte biztosra vettem, nem először csinálnak ilyet. Előkaptam az óvszert, majd a rajtam munkálkodó kis barna kezébe nyomtam. Végignéztem, ahogy lassan, szakértő mozdulatokkal felgörgeti.

– Te – intettem felé, mire engedelmesen az ölembe mászott, a barátnője pedig úgy igazította alá a férfiasságom, hogy pont belecsusszanjak.

Érzékkel húzta rám magát, szűk volt, és istenien forgatta a fenekét rajtam, a barátnője meg a lába közé nyúlt, és láttam, ahogy simogatni kezdi. Nagyon izgató volt, ahogy a két lány csókolózott, miközben egyikük éppen rajtam lovagolt. Nem akartam még elélvezni, ezért finoman letoltam magamról a barnát. A lányok tudták, mit akarok, mindketten négykézlábra ereszkedtek, a feneküket felém fordították, és simogatták egymást, miközben egyre hevesebb csókokat váltottak. Egyik forró és iszonyúan nedves punciból a másikba tettem magam, hihetetlenül gyönyörű látvány volt. Ekkor már annyira közel voltunk mindhárman a kielégüléshez, hogy úgy döntöttem, megpróbálok mindkettőnek egyszerre örömöt adni. A hátukra fektettem a lányokat, és amíg ők egymást csókolták, addig szépen kezelésbe vettem a testüket.

Vannak alkalmak, amikor az ember sajnálja, hogy nincs két farka, amivel egyszerre kefélhet két nőt, és szerezhet örömet mindkettőnek; ez egy ilyen eset volt. Nem azon gondolkoztam, hogy melyik megy el hamarabb, azt akartam, hogy mindketten elélvezzenek. Amikor kézzel kezdtem ingerelni őket, a szőke nem bírta sokáig, szinte görcsbe rándulva élvezett el. A barna még bírta egy ideig, de aztán ahogy gyorsítottam a ritmuson, ő is egyre szaporábban vette a levegőt, hangosabbak lettek a nyögései, majd a kezemre zárult a combja, és a csuklómon éreztem a nedvét. Csak térdeltem az elalélt lányok fölött, néztem a meztelen testüket, és arra gondoltam, milyen szerencsés pasi vagyok, hogy ez most így összejött. Nem maradtak adósok ők sem. Nemsokára visszatértünk a kezdeti pozícióba, ők a férfiasságom fölött térdeltek, egymást váltva. Nagyon begerjedtem, amíg a soromra vártam, mert hamar elélveztem.

– Ügyesek vagytok – döftem még párat a barna szájába.

Ez volt itt a legjobb. Fantasztikus orgiák mentek. Ilyen dolgokat az ember egy barátnő mellett aligha élvezhetett. Még magamhoz sem tértem, amikor Naomi jelent meg pucéran, minden ízében remegett. Meglepetten pillantottam fel.

– Aiden! Gyere gyorsan! Frank! – kiáltotta túl a hangzavart.

Gyorsan akartam felkapni a nadrágom, de a rám nehezedő lányok miatt csak lassan sikerült, a lábam elzsibbadt, mintha ezer tűvel szurkálták volna. Amint fel tudtam állni, átfutottam a szomszédos bokszba, ahol megpillantottam, ahogy Frank öntudatlanul a földön rángatózik, fuldoklik a padlón, majd nem mozdul.

– Frank! – fordítottam a hátára. – Frank! – ráztam. – Hívjatok mentőt! – üvöltöttem Naomira, aki görcsös sírásban téblábolt körülöttem. Egy rémálom volt, egyenesen a pokolból. A pulzusát kerestem. Semmi. Nem estem pánikba. Keresgélni a pulzusát nincs értelme, mert azt vagy megtalálom, vagy nem, az biztos, hogy ha nincs légzése, akkor a szíve sem dobog. Az egyik tenyeremet Frank mellkasára tettem, az arca elé hajoltam, és figyeltem a légzése hangját, hogy a levegő fúvását érzem-e a fülemnél, és látom-e emelkedni a mellkasát. Semmi. Ha nem lélegzik, akkor keringése sincs. A nyálkahártyák szürkéslilák, szinte élettelenek. Fenn kell tartanom a vérkeringését. Haladéktalanul megkezdtem a szívmasszázst és a lélegeztetést. A hatékony beavatkozásra csak nagyon rövid időm volt, 3-5 perc állt rendelkezésemre. Ha hosszabb idő telik el, az visszafordíthatatlan agy- és szívkárosodáshoz vezethet. Hamar kijózanodtam. Megnyugtatott a tudat, hogy a véremben van minden, tudom, mit hogyan kell csinálni. Ellenőriztem, hogy a szívkompressziókkal együtt a nyaki verőéren látszik-e pulzáció, és árulkodó volt, ahogy a nyálkahártyák visszaszíneződtek rózsaszínűre. Egészen addig csináltam, amíg a mentők meg nem érkeztek. Holtfáradtan húzódtam félre, és engedtem utat az odaérkező orvosnak.

Most voltam hálás igazán az anyámnak, amiért mindenáron dr. Crosst akart belőlem csinálni. Ám a nagy igyekezete dacára ott is csúfosan leszerepeltem, így végül felhagytam a praktizálással.

– Hypoxiás – tájékoztattam őket.

– Meddig nem volt pulzusa? – fordultak felém. Ezek szerint már van.

– Nem tudom – ráztam a fejem, és Naomi felé pillantottam segítségért, aki használhatatlannak bizonyult. – Amikor átjöttem, még fuldoklott – erőltettem meg az agyam. – Ahogy összeesett, rögtön közbeléptem.

– Az úrnak szerencséje volt – meredt felém. – A gyors és szakszerű beavatkozásának hála, már van keringése.

– Hála az égnek! – A földön ülve a falnak dőltem, és a két tenyerem az arcomra szorítottam.

– Mit vett be? – jött a következő kérdés.

– Kokaint – nyögte ki Naomi.

Habár tudtam, hogy a kokain használatának milyen következményei lehetnek, többek között abnormális szívritmust is okozhat, mégsem állítottam le ezt a barmot. Önvádaskodásba kezdtem, hiszen mint orvos, felelősnek éreztem magam. Nagyon is tisztában voltam vele, milyen romboló hatású, és hogy már az első és egyszeri használata során is bekövetkezhet stroke, szívinfarktus vagy extrém esetben azonnali halál.

– És ivott is, nem keveset – tettem hozzá bűntudattal a hangomban. Látnom kellett volna előre.

Beszállították a kórházba, én pedig a mentőautó nyomába szegődve száguldottam utánuk, nem törődve azzal, mennyit ittam. Ha Frank meghal, azért én is felelős vagyok. Miért nem állítottam le?

Már éppen beparkoltam, amikor Naomit pillantottam meg az üvegen keresztül, ahogy dühöng a kórház folyosóján. Ne, ne, ne! Mintha mellkason vágtak volna. Futva tettem meg a távolságot.

– Meg fog halni. Istenem! Meg fog halni – óbégatott. Odaléptem, és kényszerítettem, hogy a szemembe nézzen. A szeme vörös volt, a tekintete zavaros. Ráadásul erősen remegett is.

– Nővérke! Kerítsen egy orvost! – kiáltottam a pult felé. – Ő is rosszul van – adtam ki az utasítást. – Valószínűleg ő is túllőhette magát.

Perceken belül intézkedtek, de addigra Naomi teste is rángatózni kezdett.

– Átveszem – lépett mellém egy orvos, és a vizsgálóba kísérte. Ott álltam a folyosón, és hirtelen nagyon magányosnak éreztem magam. A fal mentén a földre csúsztam, és igyekeztem mélyeket lélegezni. A telefonom vadul rezgett a zsebemben. Kivettem, és vetettem rá egy pillantást. Az anyám. Ezt most nem… Erre most nem állok készen, ejtettem le a kezem. A falba ütögettem a fejem. Oh, de elcsesztem! Iszonyat elbaltáztam. A francba! A jó büdös francba! Órák teltek el, mire híreket kaptam. Frank életveszélyben volt, agyvérzést kapott a mentőautóban, az állapota válságos. Naomi kicsit magához tért, de megfigyelés alatt tartották.

– Mondja csak, hol szerezték be az anyagot? – kérdezte az orvos órákkal később.

– Nem tudom – vontam meg a vállam.

– Akárhonnan is származik, nem tiszta anyagot kaptak – tájékoztatott. Hosszan meredtem rá. Eszembe jutott a pillanat, amikor meginogtam. Kis híján én is…

Később hazamentem, és a tusolóban igyekeztem észhez térni. Sokkoltak a történtek. Amikor a kórházból távoztam, az orvos azt a tájékoztatást adta, hogy Franknek nem sok esélye van a túlélésre, de Naomi a gyors segítségnek hála, fel fog épülni. Beleégett a kép az agyamba, ahogy ott feküdt mozdulatlanul a kórházi ágyon, mindenütt csövek lógtak ki belőle, és az orvosok maradandó agykárosodásról beszéltek. Képtelen voltam feldolgozni.

A telefonom folyamatos villogásba kezdett, ez magamhoz térített. Nem akarok most senkit! Nem szeretnék beszélni senkivel. Felemeltem, és megnéztem, ki keres, a húgom volt az. Na, talán ő az egyetlen. Felvettem, de még meg sem szólalhattam, azonnal leüvöltötte a hajam.

– Aiden! Neked teljesen elment az eszed? – zendített rá. Hosszan lehunytam a szemem.

– Maya, az isten szerelmére, nem vagyok süket! – zuhantam a fotelbe.

– Anya meg apa totál ki vannak rád akadva. Miért nem veszed fel a telefonod? És mi a francnak kell neked az orgiáidat feltölteni a közösségi oldalakra?

A hangja fülsiketítő volt, így kissé eltartottam a készüléket a fülemtől.

– Te meg mi a francról beszélsz? Megvesztél? – fújtam magam elé.

– Aki itt nem normális, az te vagy. Pia, csajok és drogok? Jó, ha tudod, anyáék máris repülnek New Yorkba – ordított tovább.

– Mi? Ne! Miért? – dőltem rémülten előre.

– Az okokat neked jobban kellene tudnod, mint nekem. Apa ma beszélt a New York-i iroda igazgatóhelyettesével. Feltételezem, gőzöd sincs, miről számolhatott be neki, igaz? – vont kérdőre.

– A kis köcsög! Képes volt felnyomni? – bosszankodtam.

– Volt miért? – kérdezte megrovón a húgom.

Mély hallgatásba burkolóztam. Volt. Bizony akadt pár dolog a tarsolyában.

– Melyik géppel jönnek? – adtam fel.

– Magángéppel. Nem gondolod, hogy anyánk egy percet is várt azok után, amit látott?

– Gőzöm sincs, mit látott. Én semmit sem – nyitottam meg időközben a laptopom, és léptem be a közösségi oldalamra – töl-töt-tem fel – dadogtam, amikor megláttam magam a két bige társaságában elég kompromittáló pozitúrában. Bassza meg!, szorítottam a fejemre a kezem. Naomi. Az ő oldalára került fel a cseppet sem visszafogott felvétel, és az az ostoba tyúk képes volt betaggelni. Kurva életbe!

– Aiden! Aiden, itt vagy? – aggodalmaskodott a húgom. A döbbenettől meg sem tudtam szólalni.

– Most le kell tennem – nyomtam ki, majd a szemközti fotelbe hajítottam a mobilom. Hogy az a… Ezzel nekem befellegzett. Végem.

Egy szemhunyásnyit sem aludtam, vártam a halálos kimenetelű atomcsapást. Az anyámat. Nem is kellett sokáig várnom, a szüleim hamarosan egy tornádó sebességével csaptak le rám. Idegesen járkáltam fel és alá. Kétségtelen, hogy leszerepeltem. Elbuktam. Az életemben mindent iszonyatosan elszúrtam. Semmit sem tudok felmutatni. Itt állok, elmúltam harminc, és nemcsak a szüleimnek, de saját magamnak is folyamatosan csalódást okozok. Nem értettem én magam sem. Nem találom a helyem. Mindig megbántom azokat, akik segíteni akarnak. Hangosan eresztettem ki a levegőt.

Másnap meg is szólalt a csengő, ahogy arra számíthattam. Nem kerülhetem el az apokalipszist. Itt ma kő kövön nem marad. Az ajtóhoz léptem, és ahogy kitártam, berobbant anyám, nyomában az apámmal:

– Kisfiam! Hát itt vagy? Annyira aggódtam! – ölelt át azonnal. Értesültek hát az ominózus buli végkimeneteléről. – Hogy jutott eszetekbe drogozni? – esett nekem. Ha nem vagyok annyi idős, amennyi, talán meg is pofozott volna. Láttam a dühöt a szemében.

– Én nem. Eszembe sem jutott – mentegetőztem. – Nem vagyok teljesen hülye.

– Tudod te, mit éreztem, amikor nyilvánosságra került ez az egész? Nem vetted fel a telefont, én pedig azt hittem… – csuklott el a hangja.

– Jaj, mama! Mindig túlreagálsz mindent. – Mozdulatlanul tűrtem, hogy megölelgessen. A szememet forgatva pillantottam apára, aki somolyogva, kárörvendően nézett. Úgy kell nekem!

Pár perc elteltével anyám is magához tért, és nem maradt el az alapos fejmosás.

– Hogy kerülhettél te ilyen társaságba? – zendített rá újra.

– Ne kezdd el! Már felnőtt ember vagyok, mama! – akartam elejét venni a kioktatásnak.

– Hát nagyon nem úgy viselkedsz. Egy felelősségteljes embernek viselnie kell a tettei következményét – esett nekem. – Mi az ördög van veled, Aiden? – A szeme szikrákat szórt. – Te nem vagy ilyen!

– Ezzel most mit akarsz mondani?

– Beszéltünk Mr. Andersonnal. Már tudjuk, mi folyik itt – szólalt meg apám is a New York-i irodájának spiclijére célozva.

– Miért, mi folyik? – kapkodtam köztük a tekintetem.

– Ne nézz engem madárnak, mert azt nem bírom! – lépett elő. – De ha elfelejtetted volna, emlékeztetlek. A hanyag munkamorálodról, az elbaltázott tenderekről és a hetente váltakozó különleges tehetséggel megáldott titkárnőidről – csóválta a fejét.

– Én mondtam, hogy ez az állás nem nekem való, nem értek az üzlethez. Ti ragaszkodtatok hozzá, hogy ezt csináljam – hárítottam a felelősséget rájuk.

– Ez nem mentség arra, amit tettél. Összekaphattad volna magad, édes fiam. Én bíztam benned! – nézett rám szigorúan.

Ha az anyám vont felelősségre, többnyire elintéztem egy vállrándítással, de ha az apám, akkor feltámadt a lelkiismeretem.

– Sajnálom, ha azt érzitek, hogy csalódást okoztam – sütöttem le a szemem.

– Ha úgy érezzük? – emelkedett az anyám hangja idegesítő magaslatokba. – Aiden… Van egy remek szakmád, eredményeket értél el, de te képtelen voltál felhagyni a nővérkék kergetésével, így aztán sikeresen elérted, hogy elbocsássanak. Nincs olyan kórház San Franciscóban, amelyik szívesen alkalmazna téged. Azért találtuk ki az apáddal New Yorkot, mert gondoltuk, idővel észbe kapsz, megkomolyodsz, és itt majd tiszta lappal kezdhetsz. Annyit tanultál, küszködtél az orvosin, nem értem, hogy dobhattál ennyi év tanulást sutba. – Szinte már üvöltött. – Mi mindent megtettünk, támogattunk…

– És elterveztetek – csúszott ki a számon. – Kérdezted te valaha is, hogy én mit akarok? Orvost akartál csinálni belőlem. Gratulálok! Sikerült. Dr. Aiden Cross vagyok – préseltem dühösen a fogaim között. Hosszan hunytam le a szemem, mert remegtem legbelül. Amikor sarokba szorítottak, képtelen voltam higgadt maradni.

– Hihetetlen, hogy ezt mondod. Hálátlan vagy! Oh, mennyivel egyszerűbb lenne az életem, ha Amanda nem hal meg – csúszott ki a száján. Ez szíven talált. Lehervadt a mosoly a képemről.

Amanda az édesanyám. Még csecsemő voltam, amikor meghalt. Az édesapámról nem sokat tudtam, de azt igen, hogy rossz ember volt, aki szintén az életét vesztette, így a nénikém vett magához, és nevelt fel. Sokat nem tudtam a körülményekről, azt azonban igen, hogy nagyon fiatal volt akkor, és nehezen boldogult velem.

– Ne mondj ilyet, hiszen akkor mi sem találkoztunk volna! – rázta a fejét hitetlenkedve apám is. Nekem, amióta az eszemet tudom, ők voltak a szüleim. Nem létezett más. Éppen ezért esett rosszul anyám kirohanása.

– Én pedig nem szakadok a nyakadba – préseltem a fogaim között.

Akkor és ott minden felkavarodott. Nekem ez olyan volt, mintha azt vágta volna a fejemhez: „bár meg se születtél volna”. Sosem éreztem még ennyi keserűséget a hangjában. Persze mindig arról papolt, hogy ő mennyi mindent megtett értem, én pedig hálátlan vagyok, de ilyen éles megjegyzése még sosem volt. Legtöbbször harag gerjedt a lelkemben, de hogy azt kívánja, bár ne lennék az ő fia… Ez fájt. Nagyon fájt. Égetett. Hogy gyűlölhet engem, hogy érezheti azt, hogy elvettem a szabadságát, az életét?

– Holnap hazajössz velünk – jelentette ki zárszóként, ellentmondást nem tűrő hangon.

Egyre jobban remegett a kezem, kezdtem elveszíteni az önuralmam. Nekem senki ne parancsolgasson! Nem vagyok már gyerek. Mielőtt én is olyat mondtam volna, amit megbánok, kiviharzottam a szobából, sőt a házból is.

Felnőtt ember vagyok, a rohadt életbe! Ahogy kiértem, megrugdostam az utamba kerülő kukákat. Miért akar mindig helyettem döntéseket hozni?

– Rettenetesen aggódik érted – hallottam meg apám hangját magam mögött. – Az előbbi dolgot sem úgy értette. Nagyon szeret téged.

– Vettem észre – pördültem felé. Nem akartam megnyugodni. Tombolni akartam. Kiadni magamból a keserűséget. – Mindig minden döntést meghoz helyettem. Eligazgatja az utam, mintha valami gyengeelméjű lennék – ordítottam. – Aiden a focicsapat tagja lesz. Aiden olasz tagozatos lesz. Aiden matekszakkörre fog járni. Tudod te, hogy utáltam? Aiden orvos lesz. Aiden New Yorkba megy. Kérdezte ő valaha is, én mit szeretnék? Nem. Soha – ziháltam.

– Gyere! Igyunk meg valahol valamit! Azt hiszem, eljött az ideje, hogy elmeséljek neked a családunkról egyet s mást.

Elindult, én pedig a nyomába szegődtem. Szerettem Alexet. Mindig ő volt nekem az igazi férfi példakép. Remek apa-fia kapcsolatunk volt. Tiszteltem és felnéztem rá. Talán éppen emiatt volt lelkiismeret-furdalásom, mert neki nem akartam csalódást okozni.

Beültünk az egyik közeli bárba, ő mindkettőnknek egy-egy erős italt rendelt, felhajtotta, majd egyszer csak rám nézett.

– Sajnálom, hogy így alakult. Én mindig mondtam neki, hogy óriási hiba, ha nem mondjuk el neked a teljes igazságot, de Lexie meg akart kímélni téged a múltad démonjaitól. Túl kicsi voltál. Csak azt nem vette észre, hogy időközben felnőttél. Annyit tudsz, amennyit ő szükségesnek tartott elmondani. Vagyis hogy nem mi vagyunk a vér szerinti szüleid, hogy az anyád korán meghalt, apád pedig bűnöző volt, ezért kerültél hozzánk. Hogy Lexie a nagynénéd, én pedig az ő férje. Ám ez a történet korántsem ilyen egyszerű. Mondd csak, Aiden, mire emlékszel ezekből a dolgokból?

Váratlanul lehiggadtam. Örültem, hogy végre választ kapok a lelkemben kavargó milliónyi kérdésre.

– Nem túl sok mindenre – méláztam el. – Az édesanyámra, Amandára egyáltalán nem, az apám arcára viszont kristálytisztán. Nem értem, miért, de sokáig kísértett a rémálmaimban. Folyamatosan azt álmodtam, hogy elrabolnak a házunk kertjéből, anya kétségbeesetten szalad és kiabál utánam. A következő kép, ami bevillan, hogy apám fegyvert fog a fejedhez, és el is süti azt. – Még a hideg is kirázott. Szinte émelyegni kezdtem a gondolattól. Alex nagy levegőt vett, majd fújt egyet maga elé.

– Az nem csak egy rémálom volt. Ez a valóságban meg is történt – sandított rám.

– Hogy? – húztam ki magam. – De amikor erről meséltem, mindig azt szajkóztátok, hogy ez csak egy rossz álom volt.

Értetlenül pislogtam rá. Szomjaztam az igazságra.

– Kezdem a legelején, ha megengeded. Ez a történet Olaszországban kezdődött, még csak pár hónapos voltál. – Tartott egy kis szünetet, hogy eljusson a tudatomig, valójában olasz gyökereim vannak. – Az édesanyád teljes neve Amanda Conti volt, az édesapádé pedig Enrico Rossi. A nőnek, akit anyának szólítasz, sem Alexandra O’Brien a leánykori neve. Ő valójában Miranda Conti… A te eredeti neved sem Aiden Cross, hanem Emilio Rossi.

Az a rengeteg információ, amit a nyakamba zúdított, több volt, mint amit egyszerre fel tudtam dolgozni.

– Hogy mi? – leheltem magam elé. Borzongani kezdtem, és nagyot nyeltem. – Emilio… A nagyi szájából hallottam ezt a nevet gyerekkoromban, de mindig azt hittem, valaki másról beszél.

Zavarossá vált minden.

– Ugye most már nem titkolsz el előlem semmit? Tudni szeretném az igazságot. Jogom van hozzá. Tudnom kell, ki is vagyok valójában – könyörögtem Alexnek. Féltem, hogy meggondolja magát, és nem mond el mindent, de ő bólintott, majd folytatta.

– Lexie, azaz Miranda Olaszország ünnepelt sztárja volt, híres zongoraművészként ígéretes karrier előtt állt. A nővérével, az édesanyáddal nagyon szerették egymást. Amanda szerelmes volt az apádba, és minden csodálatosan működött, amíg apádról ki nem derült, hogy az olasz maffia hírhedt tagja, ráadásul gyilkos – újabb szünetet hagyott az emésztésre. Belekortyolt az italába. – Amikor erre anyád rájött, a hatóságokhoz fordult segítségért, de minden balul sült el. Lebukott apád előtt, apád szemrebbenés nélkül kivégezte őt.

Ennél a mondatnál megállt, és az arcom fürkészte. Mindig tudtam, hogy valamit elhallgatnak, de nem is sejtettem, hogy ilyen súlyos titkokat rejt a múltam. Az apám ölte meg az anyámat. Én pedig nem amerikai, hanem olasz vagyok. Ez több volt, mint amennyit a józan ész elbír. Képtelen voltam megszólalni. Némán tátogtam, de Alex tovább mesélt.

– Anyád utolsó kívánsága az volt, hogy Lexie, vagyis Miranda vigyen téged minél messzebbre Enricótól. Mentsen meg téged attól, hogy egy ilyen közegben, egy ilyen ember befolyása alatt kelljen felnőnöd. Szeretett volna neked boldog életet biztosítani. Így Miranda és te egy tanúvédelmi program keretében menekültetek Amerikába. Új személyazonosságot és új életet kaptatok.

– Én erre miért nem emlékszem? – kutakodtam az emlékeimben. Összezavarodtam. Még a nevem is hazugság.

– Mert csak pár hónapos voltál. Túl kicsi ahhoz, hogy felfogd, mi történik körülötted.

– És utána? Mi történt utána? – sürgettem. Tudnom kellett.

– A történet öt évvel később folytatódik. Akkor ismertem meg őt és téged – lágyult el a hangja. – Szörnyű körülmények közé kényszerültetek. Lexie már az ereje végén járt. Nem egyszerű egyedülálló anyaként egy kicsi gyerekről gondoskodni, főleg segítség nélkül. Teljesen magára maradt, és állandóan rettegett, mikor toppan be érted Enrico. Én pedig mit sem sejtve beleszerettem, elértem, hogy megbízzon bennem, és hogy hasonló érzelmeket tápláljon irántam. Szépen lassan minden a helyére került, boldogok voltunk, ám a múlt elől nem futhattunk el. Enrico ránk talált – húzta le a maradék italát. Nem szólaltam meg. A szívem olyan hevesen vert, hogy majd kiugrott a helyéről. Sejtettem, hogy most érkeztünk el a fordulóponthoz. A rémálmaimhoz. – Valóban elrabolt téged – folytatta. Megköszörülte a torkát. Ő sem szívesen emlékezett vissza. – És valóban pisztolyt fogott a fejemhez, amikor ki akartalak szabadítani, de a pisztolylövés, amit álmaidban hallottál, nem engem, hanem őt találta el. Meghalt, és vele együtt a múltat is eltemettük. Belátom, ez nagy hiba volt.

Forgott velem a helyiség. Reszkettem.

– És azt várjátok, hogy jövőt építsek, miközben a múltam is egy hazugság? – néztem rá vádlón.

– Eszedbe se jusson minket hibáztatni az elbaltázott lépéseidért! A tetteid a te felelősséged, nem háríthatod át – emelte fel a hangját. Alex és köztem szoros kapcsolat volt. Amióta az eszemet tudom, ő az apám.

– Nekem szükségem lesz még egy italra. – Intettem a pincérnek, hogy hozzon egy újabb kört. Vadul cikáztak a fejemben a gondolatok, de sehogy sem állt össze a kép.

– Ki a fene vagyok? – néztem apám szemébe tanácstalanul.

– Erre neked kell rájönnöd. De egyvalami biztos, nem a múltad határoz meg téged, nem a szüleid elkövetett hibái, hanem a saját tetteid. Hidd el, nagyon is jól tudom, mi az, amiken keresztülmész!

– Honnan is tudhatnád? – ziháltam, legurítva a közben megérkező vodkát.

– Onnan, hogy emlékeztetsz a hajdani önmagamra. Én is pont ilyen voltam, mint te. Ugyanígy vergődtem, nem találtam a helyem. Az én kapcsolatom sem volt mindig jó az apámmal.

– Ezt kötve hiszem.

– Pedig így van. Pont ugyanazt a léha életet éltem, amit most te. Ezért is fogom sokszor a pártodat, ha nem vetted volna észre. Volt idő, mikor egy nő nem fordult meg kétszer az ágyamban. Egy napon azonban arra ébredtem, hogy végtelenül nagy üresség tátong bennem. Hiányzott valami… valaki.

Felvont szemöldökkel vigyorogtam rá.

– Ez bizarr és kínos – ingattam a fejem. Jellemzően nem lelkiztük túl a dolgokat. – Te most azt akarod sugallni, hogy anyának igaza van? – néztem mélyen a szemébe.

– Azt. Nézd, eddig mindig én voltam, aki kiállt melletted, aki megvédett, megértett, de ideje lenne elgondolkodnod azon, mit is akarsz az élettől!

Ez az őszinte beszélgetés nem könnyítette meg a helyzetem. Visszafelé sétálva mélyen a gondolataimba merültem, és csak egyre több kérdésem lett, amire apám igyekezett is kielégítő válaszokat adni. Majd az ajtóban, mielőtt beléptünk volna, megragadtam a karját:

– Köszönöm!

– Tudom, fura lehet, hogy csak most mondtam el mindezt, de hittünk benne, hogy sosem kell megtudnod a teljes igazságot. Ám ez most már elkerülhetetlenné vált. Egyre inkább elmérgesednek a vitáink, nem szeretnénk elveszíteni téged. Nekünk csak az a fontos, hogy felelősségteljes férfiként gondolkozz, ehhez pedig az is kell, hogy megismerd a múltad, és könnyebben rájöjj, miért nem találod a helyed a világban.

Hálás voltam neki, mert ha el is keserített, végre megtudhattam a teljes igazságot. Biccentett, majd egy laza mozdulattal hátba veregetett. Anyám a lakásban várt ránk. Idegesen toporgott az ablak előtt. Amikor beléptem, felém pillantott, a szeme tele volt könnyel. Nem szólalt meg egyikünk sem, csak a nyakamba vetette magát.

– Sajnálom – nyekeregte. – Én annyira igyekszem, és csak a legjobbat akartam neked.

– Tudom – nyögtem ki én is. Magamhoz szorítottam.

Pár nappal később útra keltünk haza San Franciscóba. A repülőn elfogott az a kellemetlen érzés, hogy nem tudom, mi vár majd rám. Gőzöm sincs, mit fogok kezdeni magammal. A múltam ismeretében új alapokra kellett építeni a jövőm. Anyám észrevehette a gondterhelt arckifejezésem, mert mellém telepedett.

– Minden rendben lesz – nyomta az anyai szöveget, de ez esetben nem igazán nyugtatott meg.

– Ez nekem túl sok – böktem ki a napok óta emésztő gondolatokat.

– Ezért nem akartam elmondani neked. Szerettem volna, ha nem azzal a tudattal kell leélned az életed, hogy apád végzett az anyáddal. A feldolgozás nehéz. Nekem sem ment. Folyton eszembe jut…

– Milyen volt? – kíváncsiskodtam.

– Anyád? – Az arcán halvány mosoly suhant át. – Szép, élettel teli, sugárzó, és nagyon szeretett téged. Mindennél jobban…

– Még a saját életénél is – hunytam le hosszan a szemem. Nehéz volt azzal a tudattal létezni, hogy valaki azért halt meg, hogy én élhessek, hogy esélyt kaphassak és boldog lehessek.

– Egy igazi anya meghalna a gyermekeiért. Én is gondolkodás nélkül… – de nem fejezte be, csak nyelte a könnyeit.

– Hiszen már megtetted – ragadtam meg a kezét. – Jaj, mama! – hajtottam az ölébe a fejem. Évek óta nem bújtam így hozzá. Mindig idegesített, ha tutujgatni akart, vagy akár csak igazgatta a ruházatom. De abban a pillanatban olyan elveszettnek éreztem magam. Ha az életemre gondoltam, nem láttam mást, csak halált, áldozatot, lemondást és szenvedést.

AIDEN

Feltépett sebek

„Sokan hordozunk olyan sebeket magunkban, melyeket nem gyógyít az idő.”

(Müller Péter)

Azt hittem, a biztonságot nyújtó otthon ad majd egy kis nyugalmat, de tévedtem. Ahogy telt az idő, a fejemben egyre zavarosabb lett minden. Az interneten kutakodtam az olasz családfám után. Ezernyi cikk ugrott a szemem elé, például az apámról, akinek a bűnlajstroma hosszabb volt, mint a kínai nagy fal. Rengeteg kép is volt róla. Megakadt a szemem az egyiken, ahogy a bíróság épületéből lép ki, a győzelme az arcára írva. Bizonyítékok hiányában ejtették a vádat. A vád koronatanúja eddig tisztázatlan körülmények között elhunyt, olvastam a vezércikket. Ezernyi tanút sorakoztatott fel, mind igazolta, hogy ő egészen máshol tartózkodott. A nyilvánvalót is megmásította. Farkasszemet néztem azzal az emberrel, akinek az életem köszönhettem, és aki elvett tőlem mindent. Nem tudtam nem észrevenni a feltűnő hasonlóságot. Uramatyám! Az nem lehet, hogy az ő vére csörgedezik az ereimben! Azonban hiába csuktam be a kereső ablakát, a kellemetlen érzés nem tűnt el. Tovább kutakodva felugrott egy kép Miranda Conti sikeres koncertjéről. Lefagytam. A felvételen ott állt boldogan az édesanyám, karjában egy csecsemővel, az a nő, aki minderről a fényűzésről, sikerről lemondva felnevelt engem. Hányinger kerülgetett. Soha nem sírtam igazán, de most iszonyú közel álltam hozzá.

A helyzet csak rosszabbodott, mikor Naomi hívott New Yorkból. Franknek újabb szívinfarktusa volt, amibe belehalt. Alex mindig azt tanította: ha valaki vét a másik ellen, azt jóvá kell tennie. Nekem erre Frankkel már esélyem sem volt. Hagytam, hogy drogozzon, miközben nagyon is tisztában voltam ennek a következményeivel. Elviselhetetlenül gyötört a bűntudat.

Nem tudtam, mit kellene tennem. Elbizonytalanodtam, így átmentem a haveromhoz, Jacobhoz. Vele és a testvéreivel mintha egy nagy családot alkottunk volna, éppen ezért volt ő a legjobb barátom. Sülve-főve együtt lógtunk, együtt ökörködtünk. Talán pont ezért gondolták a szüleim, hogy jobb lesz nekem innen távol. Külön-külön csak-csak elbírtak velünk, de együtt…

– Szia, Aiden! – üdvözölt az édesanyja, Amy. – Minden rendben? – Aggódva méregetett. Anyámmal valószínűleg kitárgyalták már, amit csak lehetett.

– Persze – biccentettem. – Jacobot keresem. Itthon van?

– Hátul, a kertben – tájékoztatott. – Remek.

– Köszönöm – bólintottam, és elindultam megkeresni, de végig magamon éreztem a szánakozó tekintetét.

A pokolba is! Amióta kiderült az igazság, mindenki betegként kezel. Elviselhetetlen. A kerten át sétáltam a csendes kis lugas felé, ahol mindig szívesen töltöttük az időnket, de mielőtt kiléptem volna egy bokor fedezékéből, a húgom hangját hallottam meg. Maya? Nocsak! Feltételeztem, hogy Pamelát, Jacob testvérét látogatta meg, de ledermedtem, és kíváncsivá váltam, amikor síró hangjára lettem figyelmes.

– De hiszen én szeretlek téged, Jacob. Nem tudom elhinni, hogy te csak szórakoztál velem – jutottak el hozzám a szavai.

– Ez nem igaz. Én is szerettelek téged, de lássuk be, hogy ez elmúlt! Ami nem működik, azt ne erőltessük!

Jacob hangja közönyösen szólt. Gyökeret vert a lábam. A húgom valamiért nagyon titkolta, ki az udvarlója, és abban a pillanatban le is esett, miért. Tovább hallgatóztam.

– Dehogy szerettél! – emelte fel a hangját. – Gőzöd sincs róla, mi a szerelem. Használtál engem. Ennyi – vádaskodott.

– Ez nem igaz!

Jacob nem vitte túlzásba a védekezést. Felismertem ezt a hangsúlyt. Én is így ráztam le a tapadósabb csajokat. Csak most ez a csaj az én húgom volt. Elöntött az indulat. Jacob kihasználta Mayát.

– Oh, dehogynem! Ha szeretnél, nem okoztál volna ekkora fájdalmat, csalódást. De hogy pont egy ilyen lotyóval csalj meg, mint Timmy!

– És mit szándékozol tenni? Kitálalsz? – kérdezte aggódva Jacob.

És még ez a legnagyobb problémája.

– Nem. Sosem vallanám be a családjaink előtt, milyen ostoba liba vagyok – vágta oda dühösen a húgom.

– Ez okos döntés – enyhült kissé Jacob hangja.

– Nem, nem az. Inkább gyáva. Szerelmes és naiv voltam, de már tisztán látlak. Nem vagy más te sem, csak egy aljas féreg.

Addigra már tombolt bennem a düh. Kiléptem a fedezékemből, és szemben találtam magam Jacobbal. Maya követte a tekintetét, és amikor meglátott, a szája elé kapta a kezét.

– Te nyomorult szarházi! – ugrottam a haveromra dühösen. Nem gondolkodtam, behúztam neki egyet. A váratlan ütéstől megtántorodott, én pedig nekiestem. – Hogy tehetted ezt? – ráztam meg a grabancát. – Megállapodtunk, hogy a testvérek tabuk – vesztettem el a fejem.

– Ne! Aiden! – visított felettünk Maya. – Hagyd abba!

Jacob védekezésre kényszerült, így visszaütött. A verekedés elfajult. A kerti asztalnak estünk, és mindent felborogattunk. A húgom folyamatosan a nevemet ismételgette, és kérlelt, hogy fejezzük be, de nem bírtam leállni. Ott, abban a pillanatban minden haragom és dühöm elszabadult, és Jacobra zúdult. A heves dulakodásban elesett, lendületében az egyik padkába verte a fejét. Azonnal elvesztette az eszméletét. Vadul zihálva tértem magamhoz.

– Mi csináltál, Aiden? – szaladt oda hozzá Maya. – Megőrültél? Megölted! Jacob, Jacob, hallasz engem? – szólongatta.

Hiába voltam orvos, egy másodpercre nagyon megijedtem. De szerencsére egyik pillanatról a másikra átváltottam. Ellenőriztem a pulzusát. Gyorsan felmértem a helyzetet, és utasítottam Mayát, hogy hozzon ki pár dolgot. Persze pillanatokon belül körülöttünk ácsorgott az egész ház. Miután magához térítettem, folyamatosan figyeltem, nehezen vesz-e levegőt, panaszkodik-e homályos látásra, illetve rendszertelen-e a szívverése. Az égnek hála minden rendben volt. Pár perccel később megitattam, bekísértem a házba, majd az anyjához, Amyhez fordultam:

– Szerencsére semmi komoly. De ki kell zárni az agyrázkódást. Figyeljetek rá! Ha hányingere lenne, szédülésre vagy erős fejfájásra panaszkodna, akkor hívjatok fel! Vagy vigyétek be a sürgősségire! – Sejtettem, hogy engem egy jó ideig nem látnak itt szívesen.

– Semmi komoly? – esett nekem az anyja. – Mi az ördögöt műveltél a fiammal? – ordította a képembe. A válla felett a húgom összekulcsolt kézzel rázta a fejét, hogy ne áruljam be őket.

– Sajnálom, de ez csak Jacobra és rám tartozik. Ha akarja, majd elmondja neked – hárítottam, és sokatmondóan döftem a tekintetem Jacobéba, de az anyja nem elégedett meg ennyivel.

– Nem hinném, ha péppé vered a fiam, akkor az csak rátok tartozik. Mégis mi a fenét kerestetek ti mindannyian a kertben? – pillantott Mayára, majd Jacobra. Elsősorban Mayától várt volna magyarázatot, aki aggodalmas tekintettel engem méregetett. Mindenki mélyen hallgatott.

– Rendben van. Így is jó – fordult felém. – Amíg ilyen labilis vagy, nem szeretném, ha a fiam közelébe mennél – közölte indulatosan.

Rákaptam a szemem. Én, labilis? Egyszeriben azt éreztem, hogy apám viselt dolgai miatt most engem is bűnözőnek tartanak. Ha ő gyilkos, akkor én is hajlamos vagyok mások életét minden különösebb indok nélkül kioltani. Méghogy nem befolyásolják az életemet az elődeim hibái! Oh, dehogynem! Egy életre viselem ennek a bélyegét. Soha nem moshatom le magamról az apám bűneit.

Válasz nélkül rontottam ki a házból. Maya a bejárattól kiabálta a nevem, de én bevágódtam az autómba, és a gázra tapostam. Kihajtottam az egyik nyílt pályaszakaszra, és tövig nyomtam a gázpedált. Egy percre megfordult a fejemben, ha most berántanám a kormányt, akkor minden a helyére kerülne. Mindenki feloldozást nyerne. Talán én is. Felpörgettem a motort, hátrahagytam mindent, csak a múltam nem törölhettem el. Nem ismertem a féket. Nincs határ.

Alex tanított vezetni, ő szerettette meg velem ezt a mámorító érzést. A sebesség hív. Száguldás. Szabadság. Ne élj úgy, hogy félsz!, mondogatta, amikor lassítottam. Most mégis tele voltam rettegéssel. A saját utam járom, jó helyen járok, vagy már rég más életét élem? Nem tudom. És akkor váratlanul az egyik kanyar előtt betalált a defekt. Hihetetlen erővel kapta ki a sors a kezemből életem kormányát. Az autó irányíthatatlanul forgott, igyekeztem megőrizni a hidegvérem, és korrigálni, ahogy azt tanultam. Egyéb esetben nem tört volna rám a félelem, nagy valószínűséggel röhögtem és élveztem volna a pörgést, de abban a pillanatban nem tudtam, mi a terve velem a végzetnek. Egy hibás mozdulatnál megemelkedett az autó, és a levegőbe vetődött. A kocsi átfordult, majd a szalagkorlátnak ütközve csúszott még egy darabig, mire mozdulatlanul megállt. Őrülten ziháltam, gyorsan kimásztam az ülésemből, és végignéztem magamon. Egy karcolás nélkül úsztam meg a kis kalandom. Nem úgy az autóm. Hosszan bámultam a roncsot. Van még esélyem. Érzem. A sorsnak tervei vannak velem. Többé nem ronthatom el.

Amikor magamhoz tértem az ijedtségtől, jobb híján Alexet hívtam. Alig fél órával később megérkezett, rémülten nézte a feje tetejére fordult kocsit.

– Te jól vagy? – sietett felém.

– Persze – bólintottam.

– Gyere, hazaviszlek! Erről már gondoskodtam. Hamarosan betrélerezik – mutatott a járgányom felé.

Fejmosásra, dorgálásra számítottam, de nem ragozta túl. A lakásomig meg sem szólalt. Leparkolt, majd hátradőlt.

– Akarsz róla beszélni? – pillantott felém. Válaszként csak megráztam a fejem. – Én hiszem, hogy jó okod volt rá, ha ilyet tettél Jacobbal.

Összeszorítottam a szám, hogy ki ne csússzon valami epés megjegyzés. Kipattantam, majd megindultam a lakásom felé. Pechemre, mert a bejáratnál izgatottan várt rám az anyám.

– Aiden! Kisfiam, jól vagy? – mért végig ő is.

– Igen, mama! Remekül. Kutya bajom! – engedtem beljebb, de be nem állt a szája.

– Jesszusom, Aiden! Mikor szellőztettél itt utoljára? – pillantott körbe, majd elkezdte összeszedegetni a széthajigált dolgaimat. A szemem forgattam idegességemben.

– Ez is az apád hibája! Az az átkozott száguldozás. Tudtam, hogy egyszer még baj lesz belőle – lovagolt a témán.

– Máskor is történt már ilyen. Ne drámázz! – ripakodtam rá kissé erélyesebben, mint szerettem volna. Meglepetten egyenesedett ki. Sápítozásából, a tekintetéből tudtam, nem áll messze a sírástól.

– Hová lett az az ártatlan szőke, kék szemű kisfiú, aki voltál? – rázta a fejét hitetlenkedve.

Tény, hogy a hajam és a szemem idővel teljesen bebarnult, mintha a testem is azt akarta volna sugallni: a sorsom elől nem menekülhetek. A külsőm alapján idővel apámra kezdtem hasonlítani.

– Szólalj már meg, Alex, a te fiad is! – fordult apám felé segítségért.

– Most bezzeg az én fiam – rázta a fejét. – Meg kell hagyni, tényleg tiszta apja. Igazi maffiózóként viselkedik – kuncogott a saját viccén. Sejtettem, hogy oldani akarja a feszültséget, így együtt röhögtem vele. Gyűlölte a vitákat, mindig poénkodással simított el mindent. Egyfajta villámhárító szerepet töltött be az anyám és köztem.

– Elvégre a véremben van – társultam be én is, hátha az anyám is enyhülni kezd, de az egész fordítva sült el.

– Mégis mi a fenét képzeltek ti magatokról? – hüledezett anyám. – El se hiszem, hogy ti ebből képesek vagytok viccet csinálni.

– Lexie, kicsim! Tudod, hogy nem úgy gondoltuk – lépett hozzá közelebb apám.

– Nem. Nem tudom. Mi nem egy hátborzongató filmet néztünk végig, átéltük minden pillanatát. Nálam ez nem számít humorosnak. Ahogy az sem, ahogy Aiden viselkedik. Mit műveltél Jacobbal? Elment a józan eszed? – tért rá a másik témára.

– Megérdemelte – dörmögtem magam elé.

– Ezt nem hiszem el – rázta a fejét. – Mi az ördög ütött beléd? Hajszál híján betörted a fejét!

Na, ezt a hajszálat speciel bánom. Habár hangosan nem szólaltam meg, leolvashatta az arcomról a gondolataimat, mert a fejét rázta, és feldúltan kiviharzott.

– Megvárlak az autónál – lökte még oda apámnak menet közben. Alex nagy levegőt vett, majd kifújta.

– Az élet nem mindig igazságos. Nem mindig azt kapjuk, amit megérdemlünk – suttogta.

– Ezzel most mit akarsz mondani? – billentettem oldalra a fejem.

– Nemcsak egy fiú, egy lány apja is vagyok. Észreveszem a jeleket. Maya zokogott a szobájában, miután hazaért. Ha Jacob bántotta a lányom, örülök, hogy beverted a képét – bólintott elismerően.

Nem válaszoltam, de ő közelebb lépett, és a vállamba bokszolt.

– Büszke vagyok rád! Ami pedig a többit illeti, ne foglalkozz senkivel! Én mindig is olyannak fogadtalak el, amilyen vagy. Gondold át higgadtan a dolgokat! Ne kapkodj! A sorsod csakis a te kezedben van. Ne hagyd, hogy mások irányítsanak! Én tudom, hogy ott belül ki vagy, de te még keresed önmagad, ám bármi lesz is, bárhogyan cselekszel is, egyet ne felejts el soha: te – bökött a mellkasomra – az én fiam vagy! Az enyém! Nem Enrico Rossié.

Dermedten álltam egy pillanatig, és bár nem voltam érzelgős, megöleltem. Nekem ez az egy mondat többet jelentett mindennél.

– Kösz, apa! – nyögtem ki meghatottan. Jólesett, hogy mindig így kiállt mellettem.

Másnap reggel a lakásom csengőjének hangjára ébredtem. Este alaposan felöntöttem a garatra, így nehezen jutottam el az ajtóig.

– Mi van már? Ég a ház? – kiáltottam ki. – Nyitom már! Nyugi! – fordítottam el a kulcsot a zárban. A húgom meg sem várta, hogy kitárjam az ajtót, már lökte is be, és ugrott a karomba.

– Aiden! – szorított magához. – Ne haragudj rám! – zokogott. – Minden az én hibám. Miattam haragszanak most rád – árasztott el a könnyeivel. A hátát simogattam, úgy vigasztaltam.

– Nem, Maya. Ez nem a te hibád. Már előtte sem voltam a szívük csücske. De ha már itt tartunk, úgy érzem, magyarázatot érdemelnék – toltam el magamtól, ám mint gyerekkorunkban, most sem eresztett. Úgy tapadt rám, akár egy kis pióca. – Jaj, Mayácska! – ringattam.

– Olyan rossz előérzetem van. Nem akarlak elveszíteni – furakodott közelebb.

Mayával mindig különleges volt a kapcsolatunk. Ha megkérdezték tőlem, melyik nő bitorolja a szívem, mindig az ő nevét mondtam. Persze ezt poénnak szántam, hiszen valójában sosem voltam szerelmes. Nem is értettem ezt az érzést. A szexhez – amire szükségem volt – nem kellett szerelmesnek lennem. Volt arra jelentkező anélkül is. Anyám azonban mindig azt hangoztatta: nincs a világon még egy olyan érzelem, ami miatt annyi bűnt követnek el és bocsátanak meg, mint a szerelem. De hogy én egy nő miatt felrúgjak bármit is… Max a húgomért. Érte bármit.

Leültünk, a kezébe nyomtam egy pohár vizet, majd mellé telepedtem.

– Elmeséled, mi történt? – noszogattam. – Mióta tart?

– Három hónapja – vágta rá.

– Három hónap? – túrtam a hajamba. – Maya! Teljesen elment az eszed? Pont Jacob? Úgy nőttünk fel, mintha testvérek lennénk! – bosszankodtam. – Azt is tudtad, hogy milyen. Mire számítottál? – estem neki feldúltan.

– Hogy mi ütött belém? Gőzöm sincs. Belehabarodtam. Egészen addig tök jól elszórakoztunk, amíg ki nem csúszott a számon, hogy szeretem. Ettől pánikba esett – sírta el magát. – Elszúrtam.

Hát, igen. A bűvös szó, amitől a férfiember menekülőre fogja. A mi elménkben ennek a szónak más értelme van. A szerelem a férfiakat sérülékennyé teszi, veszélyben érezzük magunkat, és emiatt sokszor gyerekesen viselkedünk, ahogy most Jacob. Csak azt nem értettem soha, egy nőnek miért kell igazolnunk, hogy szeretjük őt.

– Annyira sajnálom! – húztam magamhoz. A mellkasomra hajtotta a fejét, így ültünk percekig.

– Elmegyek – törtem meg a csendet.

– Hová? – emelte rám hatalmas kék szemét.

– Olaszországba – sóhajtottam.

– Lehet, hogy te is beverted a fejed, nem csak Jacob. Ezt nem gondolhatod komolyan – fúrta a tekintetét az enyémbe.

– Soha semmiben nem voltam még ilyen biztos – lettem egyre elszántabb.

– De hát, miért? Ne tedd ezt! Nem hagyhatsz itt! – esett kétségbe.

– Nagylány vagy már. Tudsz magadra vigyázni, ezt te hangoztatod mindig.

– De szükségem van rád. Nélküled olyan elveszett vagyok. – A szeme tele volt könnyel.

– Amikor annak idején elköltöztél otthonról, alig tudtam túltenni magam rajta, de ha a világ másik felére mész, azt nem bírom ki – pityergett.

– Jaj, dehogynem! Erős csaj vagy te, Maya! – biztattam.

Csendes sírdogálásba kezdett. Gyűlöltem, ha a nők bőgni kezdtek. Felesleges hisztizésnek tartottam, de ha Maya fakadt sírva, az mindig mélyen érintett.

– Anya szíve meg fog szakadni – kapta rám a tekintetét.

– Túléli. Unom már, hogy mindig csalódást okozok. Meg kell találnom végre a helyemet, önmagamat, de az itt már nem megy.

– El foglak veszíteni.

Szembefordultam vele.

– Te engem sosem fogsz elveszíteni. Soha! – közöltem határozottan.

– Mikor akarsz indulni? – szipogott.

– Minél hamarabb. Tegnap este szétküldtem pár önéletrajzot. Orvosnak jelentkeztem az ottani kórházakba. A sorsra bíztam magam.

– Akkor hosszú távra tervezel? – ámult el.

– Nem hiszem. Tudod, hogy sosem tervezek hosszú távra. Lesz, ami lesz – vontam meg a vállam.

– Időnként irigyellek. Én mindig mindenre rágörcsölök. Iszonyat fárasztó.

– Én meg téged irigyellek. Lehet, hogy amit én csinálok, az szabadabbá tesz, de nem tesz boldoggá. Szeretném megtalálni a középutat.

– Akkor adok egy jótanácsot – fordult felém. – Köss csomót a farkadra! Az isten szerelmére, ne dugj meg minden nőt, aki szembe jön veled!

Hangosan elröhögtem magam.

– Ezt tenném? – vontam fel a szemöldököm játékosan.

– Ezt, bizony! Ha ott is minden nővérkét sorra veszel, nem változik semmi. Ott sem lesz más, mint itt. A munkád hanyagolva, máson jár majd az eszed. Régen annyira szerettél dolgozni, mi történt?

– Nem tudom – ráztam a fejem. Egy sóhaj szakadt fel a lelkemből.

– A hivatásod az első, és ha sikereket akarsz elérni, hát viselkedj ahhoz méltóan! – folytatta. – Ha a munkádat szeretni fogod, és lesz egy biztos pont az életedben, akkor meglátod, magaddal is nagyobb összhangba kerülsz majd.

Végiggondolva tudtam, hogy Mayának igaza van.

– Figyelj oda, hogy ne kapcsolj „becserkésző üzemmódba”, mint a tüzelő tehén szaganyagai után vadul meginduló, lehetetlent nem ismerő elefántbika! – folytatta kíméletlenül. A hasonlattól hangos kacagásban törtem ki.

– Ez kissé primitíven hangzik, nem gondolod?

Habár nem szokatlan tőle ez a nyersesség, Maya sokat örökölt anyánk finomságából, de persze ott volt benne apánk vadsága is.

– Semmi különbség nincs. Egy modern férfi éppúgy szeret versengeni, mint a vadállatok.

– Csak a sértettség beszél most belőled – kuncogtam.

– Egyáltalán nem. Csak nézz magadba! Állandóan a szexen jár az eszed. Te akarsz lenni a bagázsból az első, aki megdönti a kiszemelt csajt. Ez egyfajta kódolt mechanizmus. A flörtölést követő udvarlás végső célja továbbörökíteni a génállományod.

– Nem tudom, miről beszélsz. Én se flörtölni, se udvarolni nem szoktam. Összekeversz valakivel. Akar a fene szaporodni. Én az élvezetért csinálom – nevettem el magam rosszalló tekintetét látva. – De rendben. Megígérem, minden tőlem telhetőt megteszek, hogy megváltozzak, akkor viszont én is hadd adjak neked egy tanácsot! – néztem a szemébe. – Ha annyira kell neked Jacob, ne vedd őt férfiszámba! Viselkedj úgy vele, mint ő veled! Nézz rajta keresztül! Ha azt érzi, hogy nem érdekel, akkor ő fogja rágni a küszöböd, majd meglátod.

– Bárcsak igazad lenne! – sóhajtozott.

– Kössünk egy alkut! Ha te megfogadod, amit én javasoltam, akkor én is megteszem, amit te tanácsoltál. Egymásnak csak nem akarhatunk rosszat – kacsintottam rá cinkosan.

– Ha-ha-ha. És honnan tudjam, hogy betartod? Nem leszek ott, hogy ellenőrizzelek.

– Onnan, hogy neked sosem hazudnék, Maya.

– Én se neked – vackolta vissza magát a mellkasomra. – Nem baj? – nézett rám őzikeszemmel.

– Nem – öleltem át. Az igazat megvallva nekem is jólesett a közelsége. Biztonságérzetet adott, és megnyugtatott a tudat, hogy van egy olyan ember a földön, aki tényleg önmagamért szeret.

– Mikor mondod el anyáéknak? – gyűrögette a pólóm.

– Nem halogatom. Még ma. De ha lehet, kiélvezném az utolsó nyugodt pillanatokat.

Persze anyám pont úgy reagált, ahogy arra számítani lehetett. Kiborult, sírt, kiabált, úgy viselkedett, mintha azt közöltem volna, hogy a kivégzőosztag elé indulok. Apámmal türelmesen vártuk, amíg lehiggad.

– Miért pont Olaszország? Bárhová mehetnél. Bárhová. Miért pont oda? – hüppögött a mellkasomba. Úgy szorított, hogy tényleg megsajnáltam őt.

– Mert válaszokat keresek, és érzem, hogy ott megkapom őket – feleltem őszintén.

– Mit akarsz tudni? Már mindent elmondtunk neked – zihált zaklatottan.

Olaszország említésétől rátört a pánik.

– Tudod te is, hogy nem így gondolta – sietett a segítségemre apám.

– Te ne biztasd! – mordult rá.

– Nem biztatom, de nem is állok az útjába. Ha ő úgy érzi, ott válaszokat kaphat, és ettől egyenesbe jön, akkor elfogadom, és elengedem – biccentett. Valahogy éreztem, hogy ő megért majd engem.

– Hogy kérhetsz tőlem ilyet? – fürkészte az arcom anyám. – Tudod, milyen érzés ez nekem? Te a fiam vagy, Aiden, és most vissza akarsz térni abba a szörnyűségbe. Nem hiába költöztettek át a nagyiék is Amerikába. Nem akarták, hogy kockáztassunk. Veszélyes. Te is tudod. Veled megyek – jött a hirtelen ötlete.

– Na, azt már nem! – ráztam a fejem. – Apa, segíts már! – pislogtam rémülten felé.

– Aidennek igaza van. Szívem, nyugodj meg! – húzta magához apám anyámat.

– De szüksége van rám – győzködte.

– Csakhogy már felnőtt. Én értelek. Hidd el, én sem vagyok ettől boldog, de el kell őt engednünk – nézett vele farkasszemet apám.

– De pont oda? Te is tudod, hogy mi történt. Mi lesz, ha van még ott valaki, aki emlékszik, aki bosszúra szomjazik – esett kétségbe. – Minden, amitől óvtalak, amiért küzdöttem, az hiábavaló volt? – próbált rám hatást gyakorolni.

– Nem Emilio Rossiként megyek oda, hanem Aiden Crossként. Senki nem fogja tudni, ki vagyok valójában. Ígérem, hogy óvatos leszek! Nem kell aggódnod – igyekeztem megnyugtatni.

– Aiden, te nem tudod, milyen emberek azok. Ha bárki csak megsejti… – de nem fejezte be. – Ha bajod esik, azt én sosem bocsátom meg magamnak. Abba belepusztulok.

– Mama, vigyázni fogok. Óvatos leszek, ígérem. Sosem fedem fel a valódi kilétem – léptem hozzá közelebb. A nyakamba vetette magát, úgy ringatóztunk még egy ideig.

Eltántoríthatatlanul eldöntöttem: repülök Olaszországba. A családom kikísért a reptérre, és bár láttam anyámon, mennyire igyekszik erősnek tűnni, a szemében ott volt a fájdalom és a félelem. Ám én rendíthetetlen voltam.

A gépem Milánóban landolt. Azért kezdtem itt a küldetésem, mert az őseim innen származtak. Szerettem volna megismerni a szülővárosomat.

A legmodernebb város volt az országban: ha Róma a „régi”, Milánó mindenképpen az „új”. Valódi nyüzsgő világváros, elegáns, fényes üzletekkel, forgataggal. Milánó sok szempontból mintha nem is Olaszország része lenne, más volt az atmoszférája: elfoglalt emberek zsizsegő, üzletorientált metropolisza.

Az egyik kávéház tulajdonosa azt tanácsolta, ha Olaszországot szeretném megismerni, akkor ne Milánóval kezdjem. Akkor Rómába kell mennem. Ezt a várost nem tartják olyan szépnek, mint más ismert olasz településeket. Turistaként sokak szerint inkább a milánói életstílust lehet élvezni: az operát, a vásárolgatást, a focit és az éjszakai életet. Milánó komoly vonzereje, hogy innen számos olasz város és tó, vagy akár a svájci Alpok is könnyen és gyorsan elérhető, de én valóban nem erre vágytam.

Elmentem a régi házunkhoz, a környékre, ahol éltünk, de semmi sem derengett. Rémítő volt a gondolat, hogy mit sem tudok a múltamról, a származásomról. Habár nem voltak ismerős helyek, a világ, ami fogadott, tetszett. Szerettem órák hosszat nézelődni. Elcsábított ez a világ, ami a mentalitása révén nem is hasonlított Amerikára.

Még csak néhány napja voltam itt, amikor válaszoltak az egyik római kórházból a jelentkezésemre. Állásinterjúra hívtak. Hát, ez gyorsabban ment, mint gondoltam. Ám mielőtt elindultam volna Rómába, még volt egy fontos feladatom. Megkerestem anyám sírját. Egy elhanyagolt, hideg, szürke sírkő fogadott Amanda Conti márványba faragott arcképével. Elszorult a mellkasom.

– Itt vagyok, mama. Visszajöttem – simogattam a képet.

Annyira szerettem volna emlékezni rá. Erőltettem az agyam, de nem ugrott be semmi. Ettől lelkiismeret-furdalásom támadt. Már tudtam, az életét áldozta azért, hogy megmentsen, én mégsem emlékszem még az arcára sem. Ezzel a bűntudattal élni szörnyű volt.

Megbíztam a temető gondnokát, hogy legyen gondja a sírra. Szerettem volna tenni én is valamit érte. Másnap viszont nekiindultam, hogy felépítsem az új életem Rómában.