részlet

© Gazsi Zoltán 2024

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2024

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Darida Benedek

Korrektor: Bosznai Gábor

Borítófotó: Szalmás Krisztina

Borítóterv: Földi Andrea

ISBN 978 963 609 107 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Az életszeretet 21. századi himnusza; az elfogadás és odafigyelés nagykönyve, amelyből generációktól és korosztálytól függetlenül mindenki csak tanulhat – a szó legszebb értelmében. Fantasztikus olvasmány.

Steigervald Krisztián

generációkutató

Gazsi Zoltán első könyve megbízható útitársa mindazoknak, akiknek eddig nem volt merszük közelíteni igazi vágyaik és életcéljuk felé. Írása személyes történelem, vezetői krédó és kordokumentum egyben, amit kendőzetlen őszinteséggel oszt meg az olvasóival. Hitelességének titka, hogy a lélektipró megpróbáltatások és a mindent elsöprő szakmai sikerek olyan vezetőikonná formálták, aki valóban szívből szereti az embereket.

Pistyur Veronika

a Bridge Budapest ügyvezetője

E könyv „Zolitelling” (vicces történetmesélős) stílusban, ugyanakkor tudományosan is helytálló, de mindeközben szívhez szóló őszinteséggel idézi fel szerzője betegségét és mutatja be életfilozófiáját. Mély betekintést nyújt abba, hogyan formálta Zoli vezetői szemléletét a rákbetegség, aki nemcsak a halálos kórral vívott küzdelmeit osztja meg az olvasókkal, hanem az élet nehézségeivel való szembenézés fontosságát is hangsúlyozza. Hitvallása szerint a legnagyobb kihívások adnak lehetőséget az igazán komoly fejlődésre – mind személyes, mind üzleti szinten.

Thuróczy Bertalan

orvosbiológiai mérnök, író, atléta

Ha valaki egy tökéletesen felépített, üzleti modellekkel és elméletekkel teletűzdelt vezetéstudományi könyvet vár, az lehet, hogy csalódni fog: Zoli önmagához hűen történeteket mesél, szórakoztat, tanácsokat és ötleteket ad, inspirál és mindeközben elgondolkodtat. Ajánlom ezt a könyvet mindenkinek, aki úgy akar jobb és tudatosabb lenni, hogy nem elméletekre, hanem valós emberi történetekre vágyik.

Árvai Eszter

szervezetfejlesztő, az IKEA Ausztria korábbi HR igazgatója

Szórakoztató, elgondolkodtató, inspiráló, remek olvasmány! Ajánlom mindenkinek, aki humorral átszőtt, tanulságos élettörténetre vágyik, amiből lehet tanulni, erőt meríteni, a tudatosságunkat fejleszteni, valamint segít átgondolni eddigi életünket.

Danks Emese

kommunikációs szakértő, mentor

Előszó

Vannak emberek, akiket így mutatunk be: ő X.Y. – és őszintén hozzáfűzzük, hogy „élete egy nyitott könyv”. GazsiZoli biztosan közéjük tartozik. Sőt, immár ez úgy is igaz, hogy az élete egy kinyitható könyv. Úgy ismerem, mint aki nem titkolja a véleményét, de nem is hivalkodik vele. Csak úgy ott hagyja, mindenki azt tesz vele, amit akar. Szerintem a „tiszta beszéd” a legfontosabb kifejezésmódja. A cégvezetésben kulcsfontosságúnak tartja, és a betegsége kapcsán ugyancsak ez határozza meg azt, amit mond, és azt, ahogyan mondja. Mert a betegségét évekkel ezelőtt – szó szerint halált megvető bátorsággal – először egy szűkebb szakmai közösség, aztán pedig a széles nyilvánosság elé tárta. Azért is, hogy példájával felhívja mindenki figyelmét a megelőzés fontosságára, és azért is, hogy erőt adjon azoknak, akiknek éppen erőre van szüksége.

A megismerésre törekvésénél talán csak a közlésvágya erősebb. „Salátával dolgozom – mutatkozik be, hiszen az Eisberg hazai főnöke –, de talán nem beszélek zöldségeket.” Az előadásból, posztból, társalgásból aztán villámgyorsan kiderül, hogy mennyire nem! A szakmai közösségi hálónak számító LinkedInen villámgyorsan felépült lelkes követőtábora a megmondhatója, hogy GazsiZolinak mindenről és mindenkiről eszébe jut valami (vagy valaki). Nincs ez másképp ebben a vaskos kötetben sem: Jack Nicholson a Száll a kakukk fészkére című filmből egy kórházban töltött napról; egy talányos sírfelirat kapcsán a Tom és Jerry; vállalati díj alapításának apropóján a gyerekkorban megismert Jack Russell terrier; partra sodort kavicsokról a céges menedzsment tablója; a kintsugiról az értékes emberi közösségek (vagy fordítva). Ezek a váratlan és távoli képzettársítások jellemzik nyilvános előadásait, podcast-megszólalásait is, de GazsiZoli nem mutat más képet magáról magánbeszélgetésekben sem.

Sokáig érveltem amellett, hogy a könyve borítóján ez szerepeljen: Gazsi Zoltán füves könyve. Füves könyv, amely orvosság sokféle bajra, kórra. Egyszerre ad vigaszt és mutat utat. Nem így lett. Beláttam, hogy ez a jelzős szerkezet ma már egészen másféle asszociációkat ébreszt. Nekem azonban akkor is az marad: egy könyv, amelynek a szerzője nem tanítani, hanem tanulni akar. Tanulni magáról, tanulni rólunk, tanulni arról, ami körülvesz bennünket. De az ő tanulása egyszersmind tanítás is. Ez egyazon érme két oldala.

„Szerencsecsillagom számos olyan emberrel hozott már össze az életben, akik fantasztikus teljesítményükkel, tudásukkal és különleges személyiségükkel maradandót alkottak.” Ezzel a mondattal kezdtem tavaly Rakonczay Gábor és Vámos Nóra könyvének előszavát (Ketten a világ végén). Ez a kötet volt az első a Motivációs könyvek Iglódi Csaba ajánlásával nevű sorozatból, amely a Partvonal Kiadónál, az én közreműködésemmel született. GazsiZolié-ban, amit most tart a kezében Ön, Kedves Olvasó, ez az utolsó bekezdésbe került. Mert nála sem gondolom másképp: ajándék nekem, hogy megismerhettem, hogy már az első alkalommal szó szerint és átvitt értelemben is egy tálból cseresznyéztünk – és kevés szerepem nekem is volt abban, hogy mindaz, amit az életről gondol, mostantól helyet kér a könyvespolcon is.

Iglódi Csaba

vezetői tanácsadó,

a Partvonal kiadó felfedezőpartnere,

A Dreher-szimfónia című regény szerzője

BEVEZETŐ

The Big Picture

A cégvezetés olyan nekem, mint egy gyönyörű pointillista-impresszionista festmény. A csodálatos végeredmény rengeteg apró pontból, színfoltból áll össze, és mindegyiknek megvan a maga helye. Persze akadnak fontosabb és kevésbé fontos részletek: például ha Monet Impresszió, a felkelő nap című alkotásából a nap vörös foltja hiányozna, az nagyobb űrt hagyna maga után, mint ha a tenger egyik fodrozódását vennénk ki a sok hullám közül. A hiányzó napkorong minden művészetkedvelőnek feltűnne, ha viszont a Vízililiomok című festményéből csak egyetlen liliom hiányozna, azt talán csak a profik vennék észre. Mégis, a mű akkor tökéletes, ha minden ecsetvonás a helyén van.

Ahogy egy Mozart-műben is megvan minden hangnak a helye. Az Amadeus című Miloš Forman-filmben egyik kedvenc jelenetem, amikor az ifjú Mozart egy új szerzeményét zongorázza II. Józsefnek. Miután eljátszotta a darabot, az uralkodó picit ingatja a fejét, majd azt mondja, jó, jó, de picit sok benne a hang. Mire Mozart megkérdezi: „Felség, melyiket vegyem ki?” Meggyőződése ugyanis, hogy bármelyik hangot elhagyja, a mű csonkul, már nem lesz tökéletes.

Én ugyanígy vagyok az emberek vezetésével.

Ha minden apró részlet illik egymáshoz, akkor valahogy természetesen működnek a dolgok, kialakul egy egészséges ritmus, hullámzás, flow, és halad előre szépen minden a maga útján. A cégvezetés olyan mű, amely sosem készül el, és ha jól csináljuk, büszkén lehet rátekinteni az alkotás bármelyik fázisában, minden fejlődési szakasznak megvan a maga szépsége. A mű formálódik alkotói által, és az alkotás is visszahat készítőire.

A folyamat önmagát gerjeszti, amennyiben a vezető megteremti a fejlődéshez szükséges feltételeket ‒ nyerő csapatot verbuvál, amelyet ütőképessé nevel, és kialakítja, működteti, fejleszti és önjáróvá teszi a rendszert.

Születik. Érik

Attila barátom szerint ‒ aki egy nemzetközi, magántulajdonú cég számomra abszolút hiteles felsővezetője ‒ a vezetésre születni kell.

Erről a témáról biztosan sok könyv született már, mindenesetre én árnyaltabbnak gondolom ezt a kérdést. Egyeseknél a vezetői alapkarakter már gyermekkorban jelentkezik. Közéjük tartozik ő is, aki már az óvodában, iskolában vezéregyéniségnek számított. Az ilyen vezetők ösztönös viselkedésükkel már korán társakat gyűjtenek maguk köré, szabályokat állítanak fel (amelyeket a többiek el is fogadnak), és anélkül állítanak maguk mellé csapatot, hogy társaik erről szavaznának.

Ez önmagában persze nem elég a profi cégvezetéshez, ettől még az illetők eltűnhetnek később a süllyesztőben ‒ a korai vezetői attitűd semmit nem jelent a későbbiekre nézve. Egyesek képesek építeni a jó alapokra: készségeiket jól fejlesztik, csiszolgatják a technikát, sokszor nem is tudatosan, de tanulnak egyes élethelyzetekből, így egyre profibb vezéregyéniséggé válnak. Előttük is sokféle út áll nyitva. A későbbiekben stabilizálódó alapértékrendjük dönti majd el, hol végzik: börtönben, egy maffiózócsapat letartóztatott fejeként, avagy nagy cégek igazgatótanácsában ülnek, és díjakat vesznek át különféle konferenciákon.

Az is előfordul, hogy közepes képességű, vezetői karizmával, karakterrel meg nem áldott emberek sokféle tanfolyam és MBA-képzés végén magas vezetői állásokba küzdik fel magukat, de rajtuk általában ez meg is látszik. Hasznos csavarok lesznek olajozott gépezetekben, megfelelő helyen és időben tekerednek a megfelelő irányba, és bármikor kicserélhetők egy másik csavarra. A tulajdonosoknak egyszerű velük dolgozniuk, mert jól tudják képviselni az érdekeiket. Rendesen megfizetik őket, cserébe pedig a csavarok végzik a dolgukat, nem értetlenkednek. Ha pedig elfogy az olaj, akkor csendesen csikorognak.

Azt gondolom, én a fenti két típus kombinációja vagyok.

Nem vagyok született vezető, vagy ha igen, akkor későn érő fajta. Folyamatosan találtak meg a kihívások, amelyekre nem számítottam, és amelyeket sokszor túl korainak gondoltam, de elfogadtam, és egyre magasabbra tett léceket ugrottam át. Nem voltam soha nagy lázadó, de a korom előrehaladtával egyre hangosabban csikorogtam, és nem az olaj fogyott el, hanem az én meneteim lettek érzékenyebbek.

Iskoláskoromra visszatekintve némi önvizsgálattal fel tudok fedezni magamban vezetői készségeket. Őrsvezető voltam a Mókus őrsben, továbbá úttörőcsapatok írnoka, majd pár hónapig a KISZ-ben vezető helyettes ‒ mindenféle mély elhivatottság nélkül. Úgy emlékszem, egyik feladatot sem kértem, de rám bízták, én meg elfogadtam ezeket. Egyetem alatt a BSE kyokushin karateklubjában edzősködtem, a másik edző, Nagy Sanyi pedig nekem adta át a klub vezetését, amikor külföldre távozott. Ezt a megtiszteltetést akkori, húszéves fejemmel fel sem fogtam, de odatettem magam, volt felnőtt- és gyermekcsoportom is. Szerettem ezt a szerepet, és engem is szerettek ‒ fiatal korom ellenére az idősebbek is elfogadtak, pedig messze nem én voltam a legtechnikásabb, sem a legmagasabb övfokozattal rendelkező karatés. Ma sem tudom, edzőm milyen szempontok alapján döntött mellettem.

Cégvezetői sikereimet sem annyira vezetői, hanem inkább társas készségeimnek tulajdonítom. Az a képesség vitt előre, hogy harmóniát tudok kialakítani sokféle ember között, és e készség jelentősége elsősorban munkahelyeimen kezdett megmutatkozni.

Hobbimmá vált, hogy összekössem azokat az embereket, akiknek dolguk van egymással, és csak én kellettem hozzá, hogy ezt felismerjék. Találkozhattak volna nélkülem is, végigbogarászhatták volna bármelyik közösségi médián a közös ismerőseiket, de valamiért nekem jutott a csodás lehetőség, hogy összeköthessem őket.

És ezért nemcsak ők hálásak, én is az vagyok.

Ahogy a multicégek világában mondják, ez igazi win-win helyzet. Feleségemmel mi csak pingvinhelyzetnek nevezzük azóta, hogy elmeséltem neki a következő történetet: egy továbbképzési tréning szünetében odajött hozzám az egyik műszakvezető, és mivel nem értette pontosan ezt a kifejezést, megkérdezte:

„Zoli, elmagyaráznád, mi az a pingvinhelyzet?”

Vicces volt, de én mégis nagyon örültem, amiért kérdezett ahelyett, hogy bambán bólogatott volna: „Ja, a pingvinhelyzet! Az tényleg nagyon fontos.”

Ez a könyv is azért született, hogy a történetek által újabb embereket kössek össze. Hogy felismerjék magukat és egymást, és a felismerések hatására változzanak. Magokat szórok el az emberek lelkében, amelyek kicsíráznak, és onnantól rájuk bízom, gondozzák-e tovább a sarjakat.

A növényekkel való kapcsolatom már az egyetemen indult, és azóta is kitölti az életemet. Érdekes, mindig növényekkel voltam körülvéve, mégis mindenhol az embert láttam.

Növényeken képződtem, emberekből.

Szerettem másokból kihozni olyasmit, amiről maguk sem hitték, hogy bennük van. Amit mi egy-egy sikeres mentorálás után „hozzáadott értéknek” nevezünk a mentoráltakkal kapcsolatban, az talán nem is hozzáadott, hanem „előbányászott érték.” Mert mindig is bennük volt, csak mi bányásztuk elő. Azt viszont sokáig nem tudtam, mi az én hozzáadott értékem a dolgokhoz.

Visszanézve érdekes látnom, hogy bármilyen különlegesnek is gondolom az életemet, leginkább attól különleges, hogy az enyém.

Hősies körgyűrű

Joseph Campbell, Az ezerarcú hős1 című könyv szerzője különböző kultúrák mítoszait összevetve figyelte meg, hogy a nagy hősi eposzokban felsejlik egy állandó mintázat. A csillagok háborúja, A Gyűrűk Ura, a Harry Potter és a bölcsek köve, az Óz, a nagy varázsló és a Mátrix-filmek is mind hasonló mintát követnek. Eszerint egy adott kihívást elfogadva a hős az ismert világból egy ismeretlenbe vándorol. Az úton a komfortzónáját messze elhagyva egyre sötétebb helyekre jut. Legyőz mindenféle ellenséget, kikerüli a veszélyes csapdákat, semlegesíti a mérget, majd a tetőponton – amely más nézőpont szerint mélypont – saját démonjaival is megküzdve megvilágosul, és a megszerzett tapasztalat birtokában az új tudással, elixírrel tér vissza az ismert világba. A hőst különböző karakterek kísérik útján: a Mentor, a Küszöb őrzője, a Hírnök, az Alakváltó, az Árnyék, a Szövetséges, a Szélhámos.

A fenti elképzelés segített nekem abban, hogy átgondoljam: Honnan indultam, milyen utat tettem meg, hol tartok most. Mi az elixír, amely kikristályosodott utam során, amelyet gyermekeimnek és jelen könyv megírásával a szélesebb közönségnek is igyekszem továbbadni.

Saját életünknek mi vagyunk a főhőse. Érdemes időben felismernünk, hogy sorsunk alakulása senkinek nem olyan fontos, mint saját magunknak. Mi pedig mellékszereplők vagyunk más hősök életében. Utunk során megvilágosodhatunk: Valakit eleinte ellenségnek gondolunk, mert kemény megpróbáltatások elé állított minket ‒ néha úgy tűnt, hogy még cselt is sző ‒, de utólag kiderül, tőle tanultunk legtöbbet. Ami cselnek látszott, igazából a fejlődésünket szolgálta.

Nem mindegy, kit választunk útitársnak, és az sem, kit kísérünk az útján.

RÁVEZETŐ

Leesik a tojáshéj

A Gödöllői Agrártudományi Egyetemről azzal a jellemzéssel engedtek el, hogy sok mindenre jó vagyok, vezetésre viszont alkalmatlan. Nem tudom, pontosan mire alapozták ezt, talán az egyetemi oktatók a tárgyi tudás mindenhatóságában hittek.

Abban igazuk lehetett, hogy a tárgyi tudás nem az erősségem. Az egyetemről elég sokat lógtam. A meleg égövi nem számított a legerősebb területnek, és ott se ragadt rám sok minden. Ha valaki a krumpli termesztéséről kérdez, akkor sajnálkozva azt felelem neki, hogy én a meleg égövre specializálódtam.

A feleségem néha próbál sarokba szorítani:

– Zozókám, te a meleg égövin végeztél, a leander levelén barna foltok keletkeztek, mit csináljunk?

Ilyenkor valahogy így ütöm el a kérdést:

– Attól tartok, a leanderórán épp hiányoztam.

Persze a munkahelyeimen ezt-azt felcsipegettem időközben, például meg tudom különböztetni egymástól a tetűt és az atkát. Konkrét tárgyi tudást viszont keveset szedtem össze. 45 évesen Barabási Albert-László egyik könyvét olvasva megnyugodtam, hogy mégsem voltak feleslegesek a gödöllői évek. A világhírű hálózatkutató ugyanis azt állítja, hogy az egyetemi lét legfontosabb hozadéka a kapcsolatrendszer. És valóban: akármerre keveredek a szakmában, egyetemi ismerősökre bukkanok, akik közül sokan hozzám hasonlóan vezető beosztásban dolgoznak. Nagyon más ismeretlenül bekopogni valakihez, mint úgy, hogy egy közös katonakori élmény vagy egy egyetemi buli köt bennünket össze.

Cégvezetőként is alig akad terület, amelyhez szakemberként értek, viszont sok témában tudok jó kérdéseket feltenni. Nem okoz gondot őszintén bevallanom, hogy nem értek az adott területhez, ezért felszabadultan bármit kérdezhetek, és időnként meglepően jól beletrafálok. Amit leginkább szeretek, és talán emiatt jó is vagyok benne: másokkal együttműködni, jó csapatokat kialakítani, és a csapat tagjait együttműködésre bírni, egy irányban tartani.

Emberközpontú rendszereket építek, és közben igyekszem a kivételeket kezelni. A feketét a fehértől mindenki meg tudja különböztetni ‒ a jó vezető a pasztellszínek árnyalatait is felismeri.

Az állam(i) nem én vagyok

Az én karrierem bizalomhiányos környezetben indult. Az Állami Mezőgazdasági Minősítő Intézetnél kezdtem a pályafutásomat, ami arra volt jó, hogy megtanultam, az állami cégeket mindig is el kell kerülnöm. Engem ugyanis a piaci verseny érdekel, annak a logikája áll közel hozzám.

Közvetlen főnökömtől szerintem semmit nem tanultam, hacsak nem azt, hogy én majd ne hozzá hasonló főnök legyek. Arra jó volt ez a tapasztalat, hogy saját bőrömön érezzem, milyen a rossz főnök. Nemhogy nem motivál, hanem inkább elveszi a motivációdat azzal, hogy irigy rád. Az illetőt bosszantotta, hogy nem tudott angolul, és az én segítségemre szorult a külföldi növénynemesítő cégek képviselőivel folytatott üzleti tárgyalásokon. A nemzetközi vetőmagcégeknek a hazai forgalmazáshoz be kellett jelenteniük a fajtáikat az intézetünknél. Mi aztán éveken át teszteltük a növények különböző tulajdonságait, például hogy hogyan bírják a hazai klímát, és ez alapján kapták meg a forgalmazási engedélyt. Én jól beszéltem angolul, a főnököm viszont nem tudott egy szót sem, és igencsak irritálta, hogy az egyeztetések alkalmával rám van utalva. Apró kis bosszúi megkeserítették az életemet, nem is maradtam ott sokáig.

FELVEZETŐ

Akit a zöldség zöldje megcsapott

Persze minden jó valamire. Ennek a munkahelynek köszönhetem, hogy megtaláltam a következőt. A tordasi kísérleti állomáson szerzett tapasztalat segített abban, hogy hozzájussak álmaim munkájához. A Sluis & Groot holland zöldségvetőmag-forgalmazó cég fajtáit is teszteltük, és már akkor nagyon megtetszett a cég logója, amely négy egymáshoz illesztett kék négyzetből állt, felette kis koronával.

Akkoriban még Sluis & Groot volt a neve. A holland céget később nagy multik adták-vették folyamatosan, miközben bővült az agrár portfoliójuk. Körülbelül négyévente jött a hír, hogy gratulálnak: innentől új a cég tulajdonosa. 2000 óta Syngenta néven fut.

Amikor megláttam a Kertészet és Szőlészet című szaklapban a hirdetést a „nagymagvú zöldségfélék termékmenedzser” pozícióra (amely a borsó, kukorica és bab nemesített fajtáinak bevezetésével foglalkozó szakembert takarta), éreztem, ezt az állást nekem írták ki. Syposs Zoltán ügyvezető igazgató személyesen tartotta a felvételi beszélgetést. Zoltán nagy tekintély volt a szakmában, munkamániával kombinált precizitásának jó és nehéz oldalait később 14 éven át volt szerencsém megtapasztalni. A beszélgetés végén elmondta, hogy a munkát egy nálam tapasztaltabb jelentkező kapja meg, viszont úgy érzi, hogy dolgunk van egymással, ezért felvesz. „Nem tudom még, mire, de még jó leszel valamire” ‒ mondta.

Elfogadtam volna, bármit is ajánl, a cég koronás logója úgy lebegett lelki szemeim előtt, mintha egy dzsinn tündökölt volna a varázslámpa felett. Így aztán 1991. szeptember elejétől az ócsai kísérleti állomáson kezdtem dolgozni. Autóm nem volt, a vasútállomástól jó húsz percet kellett sétálnom a telepig az első ismerkedő beszélgetésre a holland vezetővel. Dresszkódról az egyeztetés során nem esett szó. Fejemben tévképzet élt a holland menedzserekről, így aztán öltönyben-nyakkendőben baktattam a betonút poros szélén a szeptemberi tűző napsütésben. Belépve a telepre, megpillantottam a hórihorgas főnököt, Gerardot, farmerben és pólóban, és körülötte néhány, a munkásoknál egy fokkal kevésbé koszosnak tűnő, vezetőféle embert. Mindenki gumicsizmát, munkásruhát viselt, és annyiban különböztek egymástól, hogy a kétkezi munkások főleg idősebb asszonyok voltak. Gyors helyzetfelismerésről téve tanúbizonyságot már a kapuban levettem a nyakkendőmet, és zsebre vágtam. Enélkül is szemet szúrhattam Gerardnak, mert miután kezet fogtunk, kissé blazírtan, tömören meg is jegyezte: „BIT overdressed…” Így indult zöldséges karrierem.

Mivel nem kerestek senkit oda, létszám fölötti voltam, nem is nagyon tudtak nekem vezetői munkát adni. Hiába is adtak volna, nem értettem semmihez. Nem maradt más, szedtem a babot az asszonyokkal, kapáltam a káposztát, gazoltam a répaágyásokat, és gyűjtögettem a padlizsánok fölé kihúzott necchálóról a növényekre ácsingózó krumplibogarakat. Soha el nem felejtem, meg voltak őrülve a padlizsán illatáért, nem is értettem, miért nem padlizsánbogaraknak hívják őket.

Ferit, a közel ötvenes munkatársat jelölték ki utódnak, mivel Gerard, ha jól emlékszem, a cég török állomására került a következő évtől. Feri érdekes karakter volt, a régi világból való, nem a nyugat-európai modern munkakultúrát testesítette meg. December eleje volt, amikor Syposs Zoltán piros Toyota Corollája begurult a nagykapun. Éppen a paradicsomsátor fóliáját szedtük fel, nyakig sárosan, havasan integettem neki. Bement az épületbe, majd negyedóra múlva behívatott. Nagy meghökkenésemre közölte, hogy 1992. január 1-jétől én veszem át a telep vezetését. – És mi lesz Ferivel? – kérdeztem. – Azt majd ők intézik, nem az én dolgom – felelte.

Erős kezdés

Az én életemben ez volt a NAGY kalandra hívás, melyet kissé zavartan, de elfogadtam. Nálam csak tapasztaltabb növényszakértők dolgoztak ott, több éve, és valamiért mégis bennem látták meg a lehetőséget. A kezükbe csaptam, bár azt sem tudtam, mit vállalok. 25 évesen, nulla tapasztalattal, vakon ugrottam fejest a mélybe. Megvettük szüleim kétütemű Trabantját 40 000 forintért, azzal száguldoztam kora reggelente és késő esténként a kölcsönből megvett békásmegyeri lakótelepi lakásunk és Ócsa között.

•••

Miután kineveztek az Ócsai Kísérleti Állomás vezetőjének, első utamra, a marokkói Agadirba két üveg tokaji aszút vittem magammal. Tapasztalatlanságomban megfeledkeztem róla, hogy az arabok nem isznak alkoholt. 26 évesen először ültem repülőn, hogy meglátogassam cégünk ottani kísérleti állomását. Néztem a kék égen az alattunk úszó felhőket a repülő ablakából, és nagy királynak éreztem magam. Egy vékony falú sporttáskába tettem a két üveg italt, amit a reptéren vettem. Mikor megérkeztem, megcsapott a forróság, pálmafák sorakoztak a homokban, Rejtő Jenő idegenlégiós történetei ugrottak be a reptéren vigyázó katonák látványára.

Nagy öröm volt, amikor megláttam a szalagon érkező csomagomat. Amikor leemeltem, nedves folt maradt a fekete gumin, de akkor még nem fogtam gyanút. Ahogy kifelé indultam a reptérről, láttam, hogy valami szép lassan csepeg a táskámból: mint kiderült, mindkét üveg aszú összetört. A reptéri kukába dobáltam a nagyobb üvegdarabokat, és a hotelben az est hátralevő részét azzal töltöttem, hogy próbáltam megszabadulni a maradéktól. A fürdőszobai csap alatt öblögettem cukormázas-szilánkos ruháimat, hogy ne koszos nadrágban és ingben kelljen a következő hetet végigcsinálnom.

Kísérlet járja be Európát

A Kísérleti Állomás vezetése volt az első nagy szakmai kihívás az életemben. A csapat főnöke lettem, viszont a kollégáim nélkülem is pontosan tudták, mit hogyan kell csinálniuk. Fontos volt tehát megtalálnom, mi lehet az általam hozzáadott érték ebben a helyzetben. Igyekeztem egyenrangú partnerré tenni a vidéki kísérleti állomás és a budapesti, rózsadombi iroda dolgozóit. Célom volt közelebb hozni egymáshoz a kollégákat, jó csapatot építeni, és az állomás imidzsét erősíteni a holland cégvezetésnél annak érdekében, hogy minél több európai projektet helyezzenek át Ócsára.

Első közös utunk Gerarddal a cég franciaországi kísérleti állomására vezetett. Azt hiszem, ezen az úton tapasztaltam meg először, mekkora súlya van annak, amikor rád bíznak valamit, te vagy érte a felelős teljes mértékben.

Autóval mentünk, Gerard vezetett, és azt hittem, ő is marad a sofőr a végcélig. Éjszaka volt, én már majdnem aludtam, mikor Gerard egyszer csak rám szólt:

‒ Elálmosodtam, most vezess te!

Nem kérdezte meg, én mit gondolok a helycseréről, hanem megállt a következő parkolóban, kiszállt, és átjött az ajtómhoz. Nem mertem neki elmondani, hogy életemben nem vezettem korábban külföldön. És hogy bérelt autóval, éjjel, egy „nyugat-európai” országban nem érzem magam a legalkalmasabbnak erre a feladatra. Így hát nem szóltam semmit, csak kiszálltam, átültem a sofőr helyére, beállítottam az ülést, és elindultam. Erősen markoltam a kormányt, koncentráltam, és szép lassan kezdtem élvezni az éjszakai utazást. A hórihorgas holland egy idő után ott horkolt mellettem, én suhantam, és kezdtem elégedett lenni magammal: megy ez nekem.

Egyszer csak Gerard felébredt, ránézett a benzintartály pirosan világító visszajelzőjére, és egy hirtelen lecseszéssel indított:

‒ Hé, mi a szart csinálsz? Mi a francért nem álltál meg? Nem látod, hogy majdnem üres a tank?

Nem pontosan emlékszem, mit válaszoltam neki, de talán valami olyasmit zagyváltam, hogy azt hittem, ez az ő dolga.

Sokat tanultam Gerardtól, legfőképpen azt, hogy amit csinálok, azt magaménak érezzem, annak minden felelősségével, az embereimért akár mindenkivel harcolva, ha úgy adódik. Ő is gyakran kiállt mellettünk Zoltánnal vagy akár a holland vezetéssel szemben. Dúlt-fúlt, ha valami sumákságot fedezett fel a rendszerben, önigazolást, féligazságot, csúsztatást, kis magyaros furfangot, nem tiszta kommunikációt.

Gerard vezette be például azt az elsőre számomra érthetetlen rendszert, hogy a kísérleti parcellákon termett zöldségeket a mérések és minősítések után a földbe kellett rotációs kapálni.

Csorgott a nyálunk, amikor a gyönyörű padlizsánt, zöldbabot, paradicsomot és egyéb ínycsiklandozó zöldséget ki kellett dobni ahelyett, hogy a dolgozók hazavihették volna.

Aztán persze megértettem: Ha szabad a hazavitel, akkor nem feltétlenül a tökéletes érés állapotában szedik majd a termést, hogy értékeljék, hanem egyéb szempontok játszanak szerepet: ki, mikor, mit akar otthon főzni, és hasonlók. Vagyis az eredeti értékelési szempontok eltorzulnak, és a fő cél ‒ amiért valójában a kísérleti állomást működtetjük ‒ alsóbbrendű szempontok alá rendelődik.

Gerardnak igaza volt. Itt tapasztaltam meg először, hogy az egyes rendszereket az emberi tényező mennyire láthatatlan módon tudja aláásni, erodálni.

Teljes mértékben úgy éreztem, ő az állomás tulajdonosa, teljhatalommal. Nem azért, mert ténylegesen ez volt a helyzet, hanem mert ennek megfelelően viselkedett. Ma ezt úgy hívják: tulajdonosi szemlélet.

•••

Zoltánnal is egyre gyakrabban találkoztam, igyekeztem tőle is sok mindent ellesni ‒ munkaszeretetet, állhatatosságot, kitartást, és azt, hogy az emberekben elsősorban a megfelelő hozzáállást érdemes figyelni, a többi megtanulható.

Munkába álláskor meg sem kérdeztem, mennyi lesz a fizetésem, és egy sor, utólag fontosnak tűnő részletet sem. Bíztam bennük, hogy majd nyilván kialakul, illetve majd kialakítjuk a közös munka kereteit.

A velem történtek élménye harminchárom évvel később is kísér: eleinte öntudatlanul vettem át azt a működésmódot, hogy mindig tartok néhány potenciális jelöltet a termelésben, akiket hirtelen be lehet vetni több területen is, ha úgy alakul. (És mindig úgy alakul.) Mára már tudatosult bennem ez a hozzáállás.

•••

Ócsán a szabad levegőn töltöttem a napjaimat, és Gerard távozása után sokszor volt otthon friss zöldség is.

Igyekeztem az általa bevezetett minősítési rendszer lényegi elemeit megtartani, azonban már mégsem mindig mindent rotáltunk be. A gyönyörű zöldségeket a minősítés után a dolgozók között gyakran szétosztottuk. Vezetőként rugalmasabb voltam egykori vezetőmnél, de biztosan megalkuvóbb is.

Jól éreztem magam az állomáson, és azt hiszem, szívesen maradtam volna ott még pár évig. Mint általában a későbbiekben is, nem én voltam a karrierépítő, aki nagy lendülettel menetel felfelé a ranglétrán, folyamatosan kikényszerítve főnökeitől az előléptetést. Az élet lökött mindig újabb szerepekbe: Négy év után felajánlott a cég egy marketingmenedzseri pozíciót. Kaptam céges autót is, először egy kissé szakadt Opel Kadettet, és én mégis úgy éreztem, az ország a lábaimnál hever.

Tartalom

Előszó

BEVEZETŐ

The Big Picture

Születik. Érik

Hősies körgyűrű

RÁVEZETŐ

Leesik a tojáshéj

Az állam(i) nem én vagyok

FELVEZETŐ

Akit a zöldség zöldje megcsapott

Erős kezdés

Kísérlet járja be Európát

Termelőre fordultam

YODA mester

Ranglétrán

Tószttól posztig

A méret a lényeg

Az öreg róka

Aki megengedheti, az mind megengedi

Orosz órák

Hatásgyakorlás

MEGVEZETŐ

Leépítőipar

A minden újraépítése

Family Matrix

CÉLRAVEZETŐ

Jéghegycsúcs-támadás

Kezes, de nem bárány

Behálózva

A mélység titka

Buborékgalaxis

Távolságtartó közelség

Nincs kőbe vésve

Kerettelen + szerelem

Jóságos királyok és gonosz mostohák

180 fokos változás 360 fokkal

Tehermentesítés

A falka összeáll 1: Foltik

Értékes értékek

Lovas kérdés

Integrálár

A falka összeáll 2: Bernátok

Motiválóokok

Salihisztor lettem

Szakszerű blöffentés

Fejek felett a kérdőjelek

Melegszik a jéghegy

SZERTEVEZETŐ

Jingle Bell

Összhangzattan

Űrkérdések

Munka-magánlélek

Könnyespolc

Az Élet Étterme

Összesodor bennünket az étel

Állati mérce

Bizalom születik

Karizmatikus karakter vagy karakteres karizma?

Kollégák a hálóban

3 vezető, 50 év tapasztalat

Mekk-menedzsment

Lehetetlen. Mert tehetetlen

Glokalizáció

Szédült tempó

Pszichorandi

Álomfejtörő

Virágháló

A boldogság komplexitása

BEFELÉVEZETŐ

Tengeri herkentyűk: polip és rák

A kifutópálya eleje

Kemo 1 × 6

Hashártya? Az meg mi?

Aktív activity

Eszem-iszom, A dínom bánom

Baktériumetetés

Szellemi táplálék 1.

Örökölt sebek

Acélozás

Szóerő

Szellemi táplálék 2.

CRS Hipec

Kemo 2 × 6

Sámánsátorban

Az élet értelme

Ha már lúd, legyen csiga

Lecsó a ventilátorban

A múzsa csókja

FELFELÉVEZETŐ

Ketrecharc

Landsick

Lélekvesztő

Jobbak vagyunk!

Gáz, hogy nincs fék

Ráktörténelem

Elkerülő stratégiák

A bél fal

Szeretett hálóm

Fotoszintézis

Lekvár

Ringasd el magad!

Beleszülettem, beletanultam

Sorszerűség, sorstalanság

Díjeső

Fragile

Flow van. Idő nincs

TÁVOLRAVEZETŐ

ÉtelMűvész

FÜGGELÉK

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow Condensed – SIL Open Font License
Cinzel – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Liberation Serif – SIL Open Font License