T. M. Logan

AZ ANYA

T. M. Logan

AZ ANYA

A mű eredeti címe

The Mother

Copyright © T. M. Logan, 2023

Hungarian translation © Melegh Erika

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására. A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

MELEGH ERIKA

Szerkesztette

KISS BERNADETT

ISBN 978 615 104 023 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Édesanyámnak, Verának szeretettel

Vágytam a halált a sötétségben, és élve léptem ki a pokolból.

Amelia Josephine Burr: Az élet dala

A gyermek a horgony, amely egy anyát az élethez köt.

Szophoklész

2023. SZEPTEMBER 22., PÉNTEK

A templom végében, az árnyékból figyelek.

Innen a karzatról, ahonnan feltűnés nélkül látok mindent.

A sötét gyapjúsapka eltakarja az oldalt teljesen felnyírt, majdnem tökéletes feketére festett, rövid hajamat. Egy nehéz dzseki szélesíti a vállam. A nyakát felhajtottam az évszaknak nem megfelelő hűvös miatt, amely a vaskos kőfalakból szivárog. A szemüvegem sötét keretében nincs valódi lencse, csak valami átlátszó műanyag. Mozdulatlanul, csendben meghúzom magam, próbálok észrevétlen maradni az árnyékban, ahol tegnap este óta rejtőzöm.

Látom a két fiút az első sorban. Jól mutatnak a sötét öltönyben és fehér ingben, helyesek a puha pofijukkal és a szigorúan lefésült hajukkal.

Megkeményítem a szívem.

Ebben már nagyon jó vagyok. Ha elképzelem, nem egy hús-vér szívet látok magam előtt, hanem egy szilárd gránit- vagy márványtömböt a mellkasomban. Egy öklömnyi kődarabot, amelyhez semmi sem ér el. Csak így voltam képes eddig túlélni.

Elnézek a fiúkról, és inkább a berendezést tanulmányozom. A sötét lakkal lekent padokat simára koptatta az idő, a tölgyfa olyan kemény és merev, mint egy börtönágy. Fekete kötésű zsoltároskönyvek és poros térdeplőpárnák csüngnek a kampókról. Minden egyes oszlopon ott lógnak a múlt vasárnapi mise zsoltárszámait mutató fatáblák.

Lent a főhajóban egy emelvényen áll az egyszerű koporsó, még virágok sem díszítik.

Persze itt van a média is. Nem annyian, mint a férjem temetésén – akkor már csak állóhelyek lennének, ahogy hallottam –, de azért akad belőlük egy maréknyi hátul, a család és a barátok elszórt csoportjaitól elkülönülve. Pötyögnek a telefonjaikon, jegyzetelnek, felvételeket készítenek, lopva fényképeznek. Sok az ismeretlen arc, abban pedig biztos vagyok, hogy engem egyikük sem ismerne fel. Most nem. És főképpen itt nem.

A lelkész belefog a rövid, nem túl cizellált búcsúztatásba. Remegő hangja visszhangzik a templom mennyezetének kő boltívein, szavai a karzatról továbbgördülve megtöltik a csendet.

– Azért gyűltünk itt most össze, hogy megemlékezzünk Heather Elizabeth Vernon életéről. – Lepillant a jegyzeteire. – Igyekezzünk Heatherre nem csupán a tette, nem csupán egyetlen cselekedete okán emlékezni, hanem idézzük fel magunkban egész személyiségét. Kérjük az Urat, hogy bocsássa meg minden emberi gyengeségből eredő bűnét, és emlékezzünk az anyára, a gyermekre, a barátra és a kollégára. Fejezzük ki őszinte részvétünket fiainak, Theónak és Finn-nek, és kérjük az Urat, adjon nekik erőt ahhoz, hogy édesanyjuk emlékének legjavát őrizzék meg.

Sajnálkozó óvatossággal, szinte már tapogatózva beszél, mintha készülne arra, hogy a gyülekezet valamelyik tagja dühösen helyreigazítja.

Kizárom a hangját.

Fejemmel csak aprókat mozdulva a többi gyászolót tanulmányozom, hátha felismerek valakit, bárkit azelőttről. Valamelyik barátomat, korábbi szomszédot, bárkit a megfogyatkozott családomból. Látok néhány ismerős arcot, de a legtöbben idegenek.

A szűkszavú búcsúztatás máris a végkövetkeztetés felé kanyarodik. Tekintetemet visszafordítom az első sorban ülő két fiúra. Hiába veszik őket körbe emberek, úgy tűnik – nekem –, hogy teljesen egyedül vannak. A fiatalabbik, Finn, fejét lehajtva ül, a zokogástól rázkódik a válla. Megjelenik az a régi, ismerős fájdalom a mellkasomban. A kő puhul, olvad. Késztetést érzek, hogy odamenjek hozzá, vigasztaljam, leüljek mellé, és a kezét a kezembe vegyem. Épp most volt a tizenharmadik születésnapja. Késő nyári baba volt, egy héttel a kiírt időpont után született, dús sötét hajjal és a legkékebb szemekkel, amiket valaha láttam. Theo egy fejjel magasabb, a hasonlóság közte és az apja közt már most annyira szembeötlő, hogy még a lélegzetem is szinte elakad tőle. Úgy ül ott, mint egy szobor, mozdulatlanul mered maga elé, mintha kinézett volna egy pontot az oltáron. Elhatározta, hogy nem fog megtörni, nem fog sírni. Jobb karjával átöleli az öccse vállát.

Azon gondolkodom, vajon szoktak-e egyáltalán beszélni az édesanyjukról, aki már oly sok évvel ezelőtt elveszett számukra. Vajon tartottak meg fotót, amelyen négyen együtt vagyunk? Vagy mindet levették a falról, berakták egy dobozba, majd leragasztották, és örökre száműzték egy poros padlásra? Netán elégették őket Bathban, a nagy ház kandallójában? Vajon elhitték, amit mondtak nekik? Már az elejétől fogva hittek nekik, vagy megmaradt egy sugallatnyi kétség bennük, egy apró reménysugár, hogy nem tehettem azt, amivel megvádoltak?

Vajon megbocsátanak nekem valaha is?

A templom végében, az árnyékban ismételgetem a néma mantrámat, az imámat, az ígéretemet. Két szó, amely többször húzott vissza a szakadék széléről, mint ahányszor emlékszem rá.

Visszatérek hozzátok.

Visszatérek hozzátok.

Még akkor is, ha a ceremónia, a templom, a koporsó, mind-mind összeesküdtek, hogy egy másik történetet meséljenek el.

A templom nem nagy. Csupán talán úgy huszonöt méterre rejtőzöm attól a helytől, ahol ők ülnek, de akár a világ másik végén is ülhetnének. Ennek ellenére a késztetés elsöprő erővel tör rám. Elképzelem, ahogy felállok, lemegyek a szűk kőlépcsőn, és végigsétálok a sorok között. Leveszem a sapkát, a szemüveget és a kabátot, hogy megmutassam nekik az arcom. Elképzelem, ahogyan mindkettőjüket átkarolom és szorosan magamhoz húzom. Hogy elmondom nekik, nincsenek egyedül ebben a világban, nem árvák, és az édesanyjuk soha, de soha többé nem hagyja el őket.

De ez nem történhet meg. Még nem.

Most biztos nem, hiszen éppen az én temetésemen vesznek részt.

ELSŐ RÉSZ

Akkor
2013. július 12., péntek

1

Theo nem akart elaludni.

Épp abban a szakaszban volt, amikor addig akart ébren maradni, ameddig csak bírt. A cél érdekében egymás után találta ki a jobbnál jobb indokokat arra, hogy miért is nem tud álomba szenderülni: túl meleg van, túl hideg van, éhes vagy szomjas, vagy fél, vagy ragaszkodik hozzá, hogy megint vécéznie kell. Ha majd végül megadja magát, pillanatok alatt elnyomja az álom egész éjszakára, de addig kitartóan játszani fogja a játékát.

Olvastam neki egy második mesét, megpusziltam másodszor is, és újra lekapcsoltam a lámpáját. Leellenőriztem, hogy a párnája át van-e fordítva, a paplanja be van-e alaposan dugdosva alá, és működik-e az éjszakai fény. Jóval a negyedik születésnapja előtt kezdtük ezt a játékot, amelyet az idősebbik fiam szemlátomást minden áldott este újabb stratégiákkal színesített.

Próbáltam meghúzni a határvonalat két mesénél, mert jól ismertem az elméletet a könyvekből: amikor a gyerek akaratoskodik, a legjobb, ha nem megyünk bele közvetlenül a játékba. Nem beszélünk, nem kapcsoljuk fel ismét a lámpát vagy kezdjük elölről a lefekvés előtti rutint.

De a szülői kézikönyvek köszönőviszonyban sincsenek a valósággal. Ha Theo így folytatja tovább, még felkiabálja az öccsét, aztán mindketten sírni fognak, és ébren lesznek az elkövetkezendő négy órában. Ettől pedig mindhárman – engem is beleértve – morcosak, nyűgösek és még kimerültebbek leszünk másnap reggel. Ugyanis bármeddig is voltak fenn, az nem változtatott a reggeli ébresztő időpontján: a kétéves Finn reggel hétkor óraműpontossággal pattant ki az ágyból, és azonnal rohant is felkelteni a bátyját. Végtelen fáradtság ült már rajtam, de mivel ez amolyan ingerlékeny, nyugtalan típusú kimerültség volt, nem tudtam volna valamelyik szokásos bogyóm nélkül elaludni. Össze kellene dobnom valami vacsorát Liamnek és magamnak, berakni még egy adag mosást, és haladni azzal a munkajelentéssel, amit muszáj volt még a hétvégén befejeznem.

Sosem volt elég az idő.

Holnap is alig jut majd bármire is, mert a fiúk késő délelőttől velem lesznek. Mindketten mennek úszásra, aztán Theo focizik, Finnt pedig meghívták az egyik kis ovis barátja szülinapi bulijába. Azt is megígértem már korábban, hogy elviszem mindkettőjüket a játszótérre, ráadásul a kutyust is meg kell sétáltatni. Liamnek választókerületi fogadóórája lesz dél körültől, utána pedig valami médiadolog a helyi szociális boltban és…

Egyébként hol a fenében is van a férjem?

Újra megnéztem az időt. Tíz perc múlva nyolc. Sosem akartam az a fajta feleség lenni, aki zaklatja a férjét, és ellenőrzi minden mozdulatát. Liamnek azonban ígérete szerint már egy órája haza kellett volna érnie. Bár az is igaz, hogy az utóbbi időben sokszor túlórázott. Szinte folyamatosan. Értettem én ezt. Tudtam, hogy ez a munkája része, ő erre vállalkozott. De egyfolytában? Még péntek este is?

A telefonom a konyhaszigeten volt töltőn. Feloldottam, hogy megnézzem, jött-e tőle új üzenet. Volt néhány új bejegyzés a csoportjaimból – a gyermekfelvigyázó körtől, amely a kismamaklubból alakult, a hétfői kórustól és a környékbeli utcákban lakók csoportjától –, de úgy döntöttem, majd később olvasom el őket. Liamtől semmi sem érkezett már délután óta. Újra átolvastam az utolsó néhány üzenetét, ezeket még délután három körül küldte.

Valószínűleg megint késni fogok, ne haragudj. A bizottsági ülés elhúzódik, aztán 4-kor még van az a fogadás a pavilonban. 7 körül talán?

Egyik megbeszélésről a másikra rohanva válaszoltam neki aznap délután.

Rendben, akkor később.

A férjem csak egy lájkkal jelzett vissza.

Azóta semmi. Még egy puszit sem tett az üzenet végére. Mióta nem küld puszit? Én mióta nem küldök, most hogy belegondolok? Hónapok óta? Évek óta? A házasságunk elején folyton csókokat küldtünk egymásnak. Úgy tűnik, ez is csak egyike azoknak a dolgoknak, amik áldozatául estek a mindennapi csatáknak, amelyeket azért vívunk, hogy kézben tartsuk egy kisgyermekes család életét. Hogy mutatvány közben minden tányér forogjon, és bármelyiket el tudjuk kapni, mielőtt a földre hullana.

Letettem a telefont, és elvettem egy palack bort a konyhapultról. Ittam néhány pohárkával tegnap este a (nagyon) késői vacsora mellé, de még így is kétharmadig tele volt. Kihúztam a dugót, bőven töltöttem magamnak a pohárba, és a pultnak dőlve kortyolgattam. Ízlelgettem a francia vörösbor sötét, nehéz gyümölcsösségét és az apró feszültségoldást, amit az első hörpintés után már éreztem is. Próbáltam nagyon csendben ácsorogni a konyhában, és figyeltem, jön-e bármi nesz odafentről.

Kérlek, aludj el, picim! Kérlek, aludj! Kérlek, ne ébreszd fel az öcséd! Csak most az egyszer, csak a kedvemért. Csak ma este.

Csend, áldott csend, amit egyedül a konyhafalon lógó óra lágy ketyegése tört meg. A mennyezeti lámpákat halványra állítottam. A fekete gránit konyhaszigeten a fiúk játékai, színezői és az uzsonna utáni mosatlan helyén már a nyitott laptopom feküdt. A konyha miatt tetszett meg a ház – meg persze a környékbeli jó iskolák miatt is. Még mindig imádtam a teret, ezt az érzést, a tiszta vonalakat és az olasz márványt.

A falra szerelt tévé le volt némítva. Most, hogy a fiúk végre ágyba kerültek, átkapcsoltam az egyik hírcsatornára. Egy darabig csak néztem a képernyőn futó tudósításokat, iszogattam a borom, és elmerültem a nap első nyugodt pillanatában. Épp egy összefoglaló ment az aznapi brüsszeli eseményekről, David Cameron vigyorgott és fogott kezet több más európai vezetővel. Még mindig csak álltam ott, és fürdőztem a csendben, miközben a miniszterelnököt Andy Murray váltotta a képernyőn. Kezében az első egyéni trófeája, körülötte rajongók tömege. Elfordultam, és a hűtőből elkezdtem összeszedegetni a hozzávalókat a carbonarához.

A kiskutyánk, Jet elégedetten szuszogott álmában, összegömbölyödve a radiátor melletti kosarában. A hat hónapos, eszes kis collie-t Liam hozta nekünk néhány hónapja, miután a gyerekek annyit könyörögtek érte. Ajándék a fiúknak, és egy kis megnyugvás a számára, mondta. Most, hogy ennyire a nyilvánosság előtt dolgozik, és ilyen sokat van távol, jól jön egy ráadás szempár, amely figyel a családjára, tette hozzá. Jet mostanra már vadul védte a srácokat, és döbbenetes türelemmel viselte lelkes szeretetüket. Én is megszerettem a fekete-fehér jószágot, de így, hogy Liam legtöbbször otthon sem volt, a kutya újabb felelősséget jelentett számomra. Kis mancsai megremegtek álmában, biztosan éppen az álomnyáját terelgette.

Ekkor jött a kiáltás odafentről.

Két szótag, mint mindig, ugyanazon a magas hangon, mint mindig. Bennem ugyanazt a pavlovi reflexet váltotta ki. A fejem azonnal a hang irányába fordult. Mint egy terrier, amikor szagot fog.

– Mami?

Sóhajtottam, miközben letettem a nehéz kristálypoharat, és lassan elindultam az előszoba felé. Elhaladtam a bejárati ajtónál a fogasokra lógatott kabátok és az alattuk ikerpolcokon felsorakozó kis cipők mellett. A lábam nehéznek, szinte ólomsúlyúnak tűnt, miközben ismét megmásztam a lépcsőt. Kitártam a nagyobbik fiam ajtaját, amely susogva fésülte végig a vastag, puha szőnyeget. Theo ült az ágyban, a paplanját a dereka köré tekerte, de csak a körvonala volt kivehető a padlón lévő éjszakai fény halvány ragyogásában.

– Nem tudok aludni – mondta vékony, szomorú hangon. – Amy néni mond nekem egy mesét?

– Amy néni már hazament, Theo. Mindig hazamegy lefekvés előtt, tudod.

Az volt a szokás, hogy a sógornőm minden hétfőn és pénteken hamarabb értük ment az oviba, hazahozta őket, csinált nekik teát, és tartotta a frontot, amíg én haza nem értem a munkából. Ez is egyike volt azoknak a foltoknak, amelyekből összevarrtuk egy-egy munkahét közben a gyermekfelügyelet bonyolult szövetét. Amy maradt tovább is, ha megkértük, büszke volt arra, hogy övé a kedvenc nagynéni cím. De nem akartam túl sokat kérni tőle.

– Rajzoltam neked egy képet az oviban, mami. – Theo előhúzott a párnája alól egy összehajtott papírlapot, rajta egy nagy zsírkrétapillangóval, amit körültekintően sárgára és lilára színezett. – Tetszik?

– Ez gyönyörű, Theo. – Mosolyogtam, elvettem a lapot, és a kis éjjeliszekrényére tettem. – Most pedig itt az ideje aludni.

– Látni akarom Jetet.

– Jet alszik, Theo. Ahogyan neked is aludnod kellene már.

– Nem tudok aludni. Apamesét akarok.

Sóhajtottam. Ismét belekeveredünk abba a végeláthatatlanul ismétlődő beszélgetésbe, amelynek a fiam kezdett a szakértőjévé válni.

– Apa dolgozik, Theo.

– Telefonon? – súgta reménykedve.

– Nemsokára hazaér, akkor majd feljön, hogy bekukkantson hozzád. De csak ha igazán nagyon csendben leszel, és ha most tényleg megpróbálsz elaludni. Rendben? – Homlokon pusziltam, és visszafektettem a párnájára, hogy a válláig felhúzhassam a paplant. – Most pedig hunyd le a szemed!

Miután kiléptem a folyosóra, majdnem teljesen behúztam az ajtót, és letompítottam a fényeket. Egy pillanatra megálltam a másik hálószoba ajtaja előtt, amin egy fából készült gőzmozdony alatt színes betűkből a kisebbik fiam neve volt olvasható. Figyeltem, hallok-e bármilyen neszt, bármit, ami jelezné, hogy Finn felébredt a bátyja hangjára.

Amikor visszaértem a konyhába, ismét nekiláttam a vacsorakészítésnek. Lereszeltem a parmezánt, és felforraltam egy fazék vizet, de közben fél füllel folyamatosan azt figyeltem, hogy hallom-e Theo hangját, hátha mégsem hajlandó elaludni.

Újra rápillantottam a telefonomra. Semmi. Próbáltam Liamet hívni, a telefonja kicsengett, majd átváltott hangpostára.

Eleinte volt némi izgatott újdonságérzet bennünk a munkáját illetően, hiszen a fiúk láthatták az apjukat a tévében és a hírekben, én pedig élvezettel hallgattam a westminsteri csip-csup pletykákat, amikről itthon mesélt. Ez az izgalom azonban hamar megkopott. Elméletileg mindenben osztoztunk – gyerekfelügyelet, házimunka, számlák, feladatok –, és elméletileg az én karrieremet legalább annyira fontosnak tartottuk, mint az övét. A gyakorlatban viszont én dolgoztam csupán néhány kilométerre az óvodától, többnyire én hoztam és vittem a gyerekeket, és én hagytam ott azonnal csapot-papot, ha történt valami. Egyre több ember akart egy darabot a férjemből, így egyre kevesebb jutott belőle nekem és a fiúknak. Ez azt jelentette, hogy mindent nekem kellett intéznem itthon.

Fogtam a borospalackot, és újratöltöttem a poharamat.

2

Nem akartam Liammel veszekedni. Nem volt erőm a vitához, és mégis, az ilyen napokon, az ilyen estéken, mint ez is, egyre többször és túl könnyen csúszott át a beszélgetésünk szóváltásba. Már csak azt vettem észre, hogy alantas vagdalkozássá alacsonyodott minden szavunk. Ki volt a fáradtabb, ki aludt kevesebbet, ki foglalkozott többet a fiúkkal, és ki végzett több munkát a ház körül? Azt a kevés időt, amit együtt töltöttünk – csak mi ketten –, gyakran pazaroltuk értelmetlen súrlódásokra, ezt pedig utólag majdnem mindig megbántam. Legtöbbször azt sem tudtam, mivel indultak ezek az apró csetepaték, de egyértelműen egyre gyakrabban kötöttünk ki itt az utóbbi néhány hónapban.

Amint ez a gondolat megfogalmazódott bennem, meghallottam, ahogy fordul a kulcs a zárban. Épp a kanapéba süppedve egyensúlyoztam a laptopomat a combomon. Liam carbonara spagettije már beledermedt a serpenyőbe, a tévében egy vicces beszélgetős műsor ment.

Felpillantottam a kandallópárkányon lévő órára. A bejárati ajtó fémesen kattant: 9.31 volt.

Liam megjelent a hallban, ledobta az aktatáskáját a padlóra, a zakóját pedig az egyik szék támlájára. Fehér inge gyűrött volt, a nyakkendője lazán félárbócon, erőteljes állkapcsán már sötétlett a délutáni borosta. Még így fáradtan is megőrizte azt a kócos vonzerőt, egyfajta könnyed helyességet, ami miatt imádták a bulvárlapok.

– Szia! – mondta. – Ne haragudj, hogy csak most értem haza. Istenem, micsoda egy nap! A bizottság egy rémálom volt, a fogadásra csak hat után értem oda, és aztán ott ragadtam az öreg Strachannel meg a sleppjével. Annak a pasasnak be nem áll a szája. Nem bírtam elszabadulni.

Lehajolt, és az arcomra dobott egy könnyed csókot. A bőrömet dörzsölte a borosta, a leheletén pedig valami olcsó fehérbor savas ízét éreztem. És még valamit… valami édeset.

– Ki volt még ott? – kérdeztem.

Legyintett egyet.

– Ó, tudod, csak a szokásos tömeg és pár új ember, akiket Strachan próbált lenyűgözni. Azt akarta, hogy találkozzak néhányukkal valami amerikai delegációból, az ismerkedés meg átment maratoniba. Az ő vendégei voltak a fogadáson, és magukkal hoztak néhány nagykutyát, az európai részlegük elnökhelyettesét és…

Megszólalt a telefonja a zakója zsebében azon a szokványos csengőhangon, amit a munkahelyi mobilján használ. Kivette a készüléket a zsebéből, futva rápillantott, és megbökte a kijelzőt, hogy elutasítsa a hívást.

Lecsuktam a laptopom, és leraktam magam mellé a földre.

– A vacsorád a konyhában van. Carbonara. Gondoltam, megnézhetnénk egy filmet.

Az arcán bocsánatkérő, kínos vigyor jelent meg.

– Már ettem, ne haragudj!

– Ó! – Éreztem, hogy elönt a düh, de lenyeltem a választ, amely már a nyelvemen volt. – Rendben.

– Sajnálom, drágám. Büféasztal volt, és nem igazán tudtam… – Elharapta a végét, látva az arckifejezésemet. – A fiúk jól vannak? Minden rendben ment ma velük?

– Igen – feleltem. – Mindkettőnek jó napja volt, a húgod palacsintát sütött nekik uzsonnára, segített a fürdetésben, és felolvasta Finn-nek a szokásos mesét.

Biztosan érezte a hangomban a jelentéstöbbletet: a testvéred, aki többet látja a fiaidat, mint te, aki jobban kiveszi a részét a mindennapokból, mint te. Átfutott valami az arcán, amit nem tudtam hová tenni. Csak egy pillanat volt, és már el is tűnt.

– Hogy van a húgom? – Levette a nyakából a sötét, mintás nyakkendőt, és ráfektette a zakójára. – Rendben van?

– Remekül, mint mindig. Szerintem a fiúk nem bánnák, ha ideköltözne.

– Ebben biztos vagyok. – Elindult kifelé a szobából. – Csak adok nekik egy gyors jóéjtpuszit.

– Liam?

Visszafordult.

– Igen?

– Muszáj? Theo megint felébredhet, pedig egy rémálom volt ma elaltatni. Úgy rohangáltam le-fel a lépcsőn miatta, mint egy jojó.

– Ó! – Csalódottan bólintott. – Rendben.

Rámutattam a félig üres borospoharamra.

– Van egy felbontott palack a konyhában.

– Azt hiszem, nekem már elég volt ma estére. – A kezével átdörzsölte az arcát. – Úgy érzem, ezek a vacak löttyök egy életre elveszik a kedvem a borozástól.

Alaposabban végigmértem.

– Megviseltnek tűnsz, Liam. Ha akarod, felkelek én holnap reggel a fiúkhoz, hogy egy picit tovább tudj aludni.

– Nem kell, jó lesz úgy. Kelek én. – A választ furcsa mosoly kísérte. – Alig láttam őket a héten.

– Akkor egy film? – Kicsikartam magamból egy mosolyt, és megpaskoltam magam mellett a kanapét. – Most te választasz. Bármi lehet, amit csak akarsz, feltéve, hogy Jason Statham nem szerepel benne.

Liamnek lefagyott az arcáról a mosoly.

– Igazából… van még néhány átfutnivalóm holnapra.

Éreztem, ahogy az én arcomról is lehervad a vigyor. A helyét az ismerős, tüskés bosszúság vette át. Zavart, hogy a munkája mindent felemésztett, olyannyira, hogy egy órát sem tudott arra szánni, hogy péntek este együtt legyünk. A házasságunkba betolakodó harmadik személy, vagyis a foglalkozása minden másnál fontosabbnak tűnt.

– Rendben – mondtam, majd ismét felemeltem a poharamat, és visszafordultam a tévé felé.

– Sajnálom, szívem! – Bűnbánóan összetette a két tenyerét. – Csak néhány jelentést kell elolvasnom holnapra. Sietek.

Már nem figyeltem rá. Megpróbáltam, és nem sikerült. Ennyi. Nem fogok erről hosszas beszélgetésbe bonyolódni vele péntek este.

Visszavonult a hall melletti dolgozószobába.

Tíz bosszús percet töltöttem azzal, hogy mérgesen végignyomkodjam az összes csatornát, próbáltam valami nézhetőt találni. Végül undorral kikapcsoltam a tévét, és ledobtam a távirányítót a kanapéra.

Liam telefonált, halkan duruzsoló hangja átszűrődött az ajtón.

Tudtam, hogy nem az ő hibája. Mindenkinek próbált megfelelni, ennyiről volt szó. Nem tudta, hogyan kell nemet mondani.

Mereven felpattantam, és lekaptam a zakóját a szék támlájáról, hogy kirázva és kisimogatva felakasszam az előszobában. Miközben ráigazítottam az ujjakat a műanyag vállfára, az orromat ismét megcsapta az illat. Kicsit közelebb emeltem a kék zakót az orromhoz. Ott volt. Új arcszeszt használ? Nem volt ismerős. Gyors pillantást vetettem a nappali irányába, a dolgozószoba csukott ajtaja felé, mert bevillant, hogy megnézhetném a zsebeit. Már éppen bele akartam nyúlni a bal belső zsebébe, amikor megálljt parancsoltam magamnak. Nem. Én nem az a fajta feleség vagyok, ő pedig nem az a fajta férj. Valóban sokszor jött haza mostanában későn, kevés időt töltöttünk együtt, és mindig valamelyik telefonján lóg, de ez a munkájából adódik.

Elfoglalt, ennyi.

Felakasztottam a zakót a fiúk piros és sárga anorákjai közé, majd visszamentem a konyhába, hogy befejezzem a mosogatást.

Nem rá voltam mérges, hanem a munkájára. Valamilyen szinten tisztában voltam ezzel. Egyébként is, a csalódottság már múlóban volt, elég volt ez a tizenöt percnyi szünet, hogy halványulni kezdjen a bosszúság. Holnap este hamar lefektetjük a fiúkat, és lesz elég időnk egymásra Liammel. A vasárnap szabadnap, amit együtt töltünk négyesben, talán elmegyünk majd piknikezni a Victoria Parkba, és focizunk egyet. Általában Liam és Finn az egyik csapat, Theo és én a másik – a legnagyobb és a legkisebb a két középső ellen.

A kezem a meleg, habos mosogatóvíz legmélyén turkált, amikor egy fémes dallam hangzott fel a hátam mögül a folyosón. A Cigarettes & Alcohol nyitódallama, teljes hangerőn.

Felkaptam egy törölközőt, és visszarohantam az előszobába. A telefon felébresztheti a fiúkat. Odafutottam a zakóhoz, benyúltam a zsebébe, és kihalásztam az iPhone-ját, az otthoni mobilját, amely éppen a kedvenc Oasis-számát üvöltötte. Láttam a képernyőn az ismerős nevet. Liam próbálta szigorúan kezelni a személyes és a hivatali telefonját, hogy valamelyest el tudja választani a munkáját a családi élettől, de ez nem volt mindig lehetséges.

Ismertem a hívót, már éppen felvettem volna, amikor a csengőhang hirtelen elhallgatott.

Egy sóhaj kíséretében visszatettem a telefont Liam zakózsebébe, közben figyeltem, hogy hallok-e valamit a fiúk szobájából. Bármi jelét annak, hogy a zaj felébresztette őket.

Minden csendes volt. Visszamentem a konyhába a hegynyi mosatlanhoz, az agyam pedig már régen a hétfőre leadandó területi jelentésen járt. Azon, vajon túl késő van-e most ahhoz, hogy még dolgozzak rajta. A holnapi napom nagyrészt a fiúkról szól majd, a vasárnap jobb lesz, de sosem szerettem semmit az utolsó pillanatra hagyni.

Liam telefonja újra megszólalt.

Átkozott vacak.

A kezemet törölgetve visszasiettem, és másodjára is kicibáltam a telefont a zakózsebből. Ugyanaz a nő. Láthatóan nagyon beszélni akart Liammel péntek este, majdnem tíz órakor. Ismét éppen felvettem volna, de ő letette, a képernyő pedig megint sötétbe borult.

Bármi is volt az, egyértelműen nem tűrt halasztást. Átvittem a telefont a nappalin a kis kuckóhoz, amelyet Liam dolgozószobává alakított. Az ajtót csak behúzta, nem csukta be teljesen, kintről hallottam a férjem puha, elmosódott hangját.

Az iPhone harmadjára is megszólalt, belevibrált a tenyerembe.

Betoltam Liam irodájának ajtaját. Félig háttal ült nekem az íróasztalánál, a térdén könyökölt, a fejét előrehajtotta. A hivatali telefonját, a Samsungot a füléhez szorítva halk, összeesküvős hangon beszélt. Miközben az ajtó csendben kitárult, a fülemet megütötték a beszélgetés foszlányai – Nem, meg kell tennem, és tudod, hogy miért. Nem folytathatom így tovább, muszáj őszintének lennem, el kell mondanom neki. –, aztán amint meglátott az ajtóban, hirtelen elharapta a mondat végét.

– Figyelj – mondta sietve –, le kell tennem.

Egy gombnyomással véget vetett a beszélgetésnek. A vonal másik végén még beleszólt egy női hang, miközben ő letette.

3

– Itt vagy? – dőlt hátra a fekete bőr forgószékben elvörösödő arccal. – Ne haragudj! A munka. A fiúk jól vannak?

– Alszanak. Kivel beszéltél?

– Christine-nel. – A választókerületi irodavezető állandó szereplője volt az életünknek, szinte már családtag. – Csak tisztáztunk pár apróságot a holnap déli interjúhoz.

A tarkómon végigfutott egy figyelmeztető bizsergés. Sok mindent el tudok fogadni. A rohangálást és zsonglőrködést a gyerekekkel, a házimunkával és a saját munkámmal. Azt, hogy nincs egy percem magamra, nem is beszélve arról, hogy a férjemmel együtt tudjak lenni. De ezt nem tudom elfogadni. Már ha arról van szó, amitől tartok.

– Igazán?

– Néhány simítás az utolsó pillanatban. – Elővette a bűnbánó mosolyát, felhúzta sötét szemöldökét, és gödröcskék jelentek meg az arcán. A mosolyt, amely a legelső pillanatban megfogott, amikor találkoztunk. Amibe beleszerettem. – Sajnálom!

Mintha ma este kifejezetten sokszor kérne tőlem bocsánatot. Tulajdonképpen ahányszor csak kinyitotta a száját.

– Christine-nel beszéltél az imént? – kérdeztem. – Mármint Christine Laijal?

– Igen – érkezett a válasz egy töredék pillanatnyi habozást követően. – Tudod, van az az új művészeti központ a Station Streeten, én nyitom meg hivatalosan…

– Csak mert épp az imént hívott a másik telefonodon. – Felemeltem az iPhone-t, miközben forróság öntötte el a torkomat. – Az utóbbi három percben háromszor.

Liam arcáról eltűnt a mosoly. Az állához emelte a kezét, és a borostáját dörzsölgette. Nem tudott a szemembe nézni. Lebukott. Annyira azért legalább őszinte volt, hogy kicsit zavarba jöjjön. Végül csak tétován a kezemben lévő készülék felé intett.

– Talán az asszisztense próbált hívni az ő…

– Valóban? Épp az előbb hazudtál egyenesen a szemembe, és ez a legjobb, amivel elő tudsz állni? Komolyan?

Egy pillanatra rám nézett, de szinte azonnal le is szegte a fejét.

– Igen.

– Ne nézz hülyének, Liam! – A forró harag szétáradt a mellkasomban, és a nyakamon terjedt felfelé, lángra lobbantva az arcomat. A semmiből indított be egy vészreakciót. Én hinni akartam neki, nyugodt akartam maradni, de a csalódottság és a düh hihetetlen gyorsasággal vette át az irányítást. Fájdalom és mérges zavarodottság fogott el amiatt, hogy ennyire könnyedén, gondolkodás nélkül hazudott nekem, hogy hülyére akart venni. Erre megint megszólalt az a rohadt telefon a kezemben. – Van egy remek ötletem. Mi lenne, ha megkérdeznénk Christine-t? Lássuk, ő tudja-e?

Ráböktem a képernyőre, és fogadtam a hívást.

– Christine? Szia! Igen, itt van. – Egy pillanatig hallgattam. – Nem, nem. Úgy tűnik, éppen veled beszélt. Szerintem fizetésemelést kellene kérned tőle, ha már egyszer péntek este is dolgoztat, ráadásul egyszerre két telefonon is beszél veled.

Nem tettem le, csak átcsúsztattam a telefont az íróasztalon Liam felé.

– Szóval, ki volt az? Kivel beszéltél a másik telefonban? Mi az, amit nem folytathatsz így tovább? – A levegőbe emelt ujjaimmal idézőjelbe tettem a szavait.

– Csendesebben, mert még a végén felébreszted a fiúkat…

– Ne merészelj nekem a fiúkról beszélni! – Mérgesen böktem felé. – Sosem vagy itt, hogy velük légy. Ha mégis hazajössz, idebent lapítasz, és valami nővel beszélsz, aztán pedig a képembe hazudsz. Mintha nem látnék éppen elég szemetet a Facebookon a rohadt westminsteri rajongóidról.

Liam felkapta az iPhone-t.

– Szia, Christine! – szólt bele halkan. – Visszahívhatlak pár perc múlva?

Nem moccantam. A súlyos, tölgy íróasztal barikádként választott el bennünket egymástól. Próbáltam visszaszerezni az irányítást a dühöm, a zaklatottságom fölött, de mintha valaki felhúzta volna a zsilipet a gáton. A hét minden feszültsége kiömlött belőlem. Az életünk, a házasságunk, a családunk azon alapult, hogy mi egy csapat vagyunk, hogy ketten ülünk a csónakban, és egy felé húzunk. Ha azonban nincs csapat, ha csak én evezek teljes erőbedobással, amíg ő a saját szabályai szerint játszik, akkor ez az elképzelés széthullik.

Úgy éreztem magam, mint akit leütöttek, mintha kirúgták volna alólam a lábam. Kifulladtam.

– Gyerünk, mondd el! – folytattam. – Miért hazudsz nekem?

Liam lefordította a telefont egy aktakupac tetejére.

– Ez bonyolult. Nem úgy van, ahogy gondolod.

– Nem válaszoltál a kérdésemre.

– Próbálok.

– Tehát miről van szó?

Előreesett vállal mélyet sóhajtott, majd felemelte a fejét, és belenézett a szemembe.

– Kialakult egy helyzet – mondta végül. – Egy összetett, bizalmas helyzet.

– Annyira bizalmas, hogy a saját feleségednek sem mondhatod el?

– Nem úgy. Én… én csak nem akarom rád terhelni. Nekem kell vele megbirkóznom, én kell, hogy kibogozzam. – Felemelt tenyérrel mutatott felém. – Nézd, épp elég feladat nyomja már így is a válladat. Nincs szükséged arra, hogy még én is folyton panaszkodjak a munkámról, minden kis apró-cseprő ügyről, ami átfolyik az íróasztalomon.

Egy pillanatra elgondolkodtam az elhangzottakon. Mérlegeltem a szavait, és azt, ahogy az interjús hangján előadta magát, mint amikor a helyi tévének nyilatkozik röviden.

– Még mindig nem válaszoltál a kérdésemre.

– Ez az igazság. Gondoltam, hogy bepöccensz, ha ilyen későn még telefonálgatok, és folyamatosan azon agyalok, hogy tudnám ezt a sok vacakságot – főleg a rossz dolgokat – távol tartani tőled és a fiúktól. Muszáj teljesen leválasztanom ezt az itthoni életünkről, de nem mindig sikerül.

– Miről van szó?

– Tudod, hogy nem beszélhetek róla.

Megint beugrott az az élesen édes illat, amely a kabátjából áradt. Drága. Hivalkodó. Ismeretlen. A gyötrő kétség, amelyet az utóbbi hetekben elnyomtam és elhallgattattam magamban, most teljes erővel tért vissza.

– Vagy talán arról a gyakornokról van szó az irodából, aki épp csak most jött ki a rohadt egyetemről? – Csak egyszer találkoztam vele, még korábban a kereskedelmi minisztérium egyik idei fogadásán. Egy édeskés szőke hibátlan bőrrel és dupla vezetéknévvel. – Mi is a neve? Francesca? Miatta késel folyton?

Liam csak rázta a fejét.

– Fran nem volt ott ma este.

– Miért titkolózol ennyire? Nem bízol bennem?

– Beszélhetnénk valami másról? Sajnálom, rendben? Nem akartam, hogy ilyen rossz legyen a hangulat, nem akarom a gondjaimat behozni a házunkba.

– Arra egyébként sincs sok esély, hiszen sosem vagy itthon.

– Tudom és sajnálom. Javul majd a helyzet, ígérem.

– Mi folyik itt, Liam? – Szorosan összefontam a karom a mellem előtt. – Úgy értem, hogy már alig vagy itthon. Ha mégis, akkor is lefoglal, maga alá temet az, amivel éppen foglalkozol. Mintha egy idegennel élnék együtt.

Liam hátradőlt a forgószékben. Egy pillanatra lehunyta a szemét, majd lassan újra kinyitotta, és rám nézett. Úgy tűnt, elhatározásra jutott.

– Szóval… az egyik kollégám bizalmasan beavatott valamibe. – Elhallgatott egy pillanatra, mintha a helyes szavakat keresné. – Lehetséges, hogy valakik megsértették a képviselői etikai kódexet. Törvénysértés a házon belül… tényleg nagyon komoly dolog. Végtelenül aggasztotta és felzaklatta az egész, nem tudta, mi lenne a leghelyesebb lépés. Én csak… vigasztaltam.

Még mindig úgy hangzott, mintha itt helyben találná ki az egészet.

– Vigasztaltad?

– Igen.

– A pavilonban, egy fogadás kellős közepén, többtucatnyi képviselővel körbevéve?

Liam akkorát nyelt, hogy az ádámcsutkája is ugrott egyet.

– Volt ott egy… félreeső helyiség.

Ekkor ránéztem a férjemre. A magas, jóképű férjemre a karakteres állkapcsával, a délutáni borostájával, a mélybarna szemével, a könnyed sármjával meg a szavazatokat érő mosolyával. Belém csapott a megingathatatlan bizonyosság: még mindig nem a teljes igazságot mondja.

– Idiótának nézel? – mondtam végül.

– Heather…

– Tudod, mit? – emeltem fel az egyik kezem. – Ne válaszolj!

Aztán becsaptam magam mögött az ajtót.

4

Először a fájdalom jelent meg. Minden más érzést felülírt és száműzött. Úgy tűnt, az van mindennek a középpontjában, súlyos basszusként lüktetett a koponyám belső felületén. Keserű, fémes íz a számban. Talán enyhül, ha mozdulatlanul fekszem, gondoltam. Talán vissza tudok csúszni az álomba, a feledésbe, ha egyszerűen csak…

– Mami? – Vékony, ismerős hang. Nagyon közel.

Résnyire nyitottam az egyik szemem. A függönyök közötti hézagon át beömlő, kora reggeli napfény vakítóan bántó volt. Az ágyam mellett álló két kis alak sziluettje csak lassan élesedett. Theo és Finn a dinoszauruszos pizsamáikban. Theo sötétedő haja kócosan meredt minden irányba, öccse pedig, hüvelykujját határozottan a szájában tartva, erősen kapaszkodott a muszlinkendőcskéjébe. Fogták egymás kezét, ez volt újabban a szokásuk. Theo vezette a kisöccsét körbe a házban, mint amikor Peppa malacosat vagy katonásat játszanak.

– Hmmm? – A szavak nagy ívben elkerültek, ezzel a lüktetéssel a fejemben túl sok, túl nehéz lett volna beszélni.

Theo finoman vállon bökött pici, meleg ujjacskájával.

– Mami, ébren vagy?

– Hmmm.

– Nézhetünk mesét?

Ez így nem lesz jó. Próbáltam beszélni, de mintha összeragadtak volna az ajkaim. A hátamra gurultam, a bal kezemmel Liam oldalán tapogatóztam, de csak a lapos, érintetlen paplant ütögettem. Hirtelen visszatértek a kellemetlen emlékek a tegnap esti vitánkról. Erőszakkal kinyitottam a számat, és vadásztam a szavakat, mindegyiket úgy kellett felrángatnom a mélyből. Minden egyes szótag kalapácsütésként hatott a koponyámra.

– Apa csinál nektek reggelit, Theo. – Próbáltam az agyam mélyéről előhalászni azt az egyetlen létfontosságú tudnivalót, amire jelen pillanatban mindennél nagyobb szükségem volt: hétköznap van ma, vagy sem? Fel kell őket öltöztetnem, meg kell őket etetnem, fogat kell mosniuk, és nekem is el kell készülnöm, hogy még időben elinduljunk? Nem. Ma… szombat van. Hirtelen kellő bizonyosság gyúlt bennem. Igen, ebben biztos vagyok. Köszönet Istennek az apró áldásokért. – Ma apás reggelis nap van.

Újra lehunytam a szemem. Ismerős lelkifurdalás keveredett a szétáradó megkönnyebbülésbe. A világon mindennél jobban szerettem a fiaimat, de néha simán eladtam volna a lelkem még húszpercnyi, háborítatlan, feledést hozó alvásért cserébe. Hagytam volna magam rábeszélni.

Figyeltem, hallom-e őket, ahogy lábujjhegyen átmennek a folyosón, de hiába.

– Mami? – szólalt meg vékony hangján Theo mellettem.

– Apa… be tudja nektek kapcsolni a tévét. – A torkom nyersen kapart. – Lent van a nagy kanapén. Aztán majd csinál nektek reggelit.

Szünet.

– Apa alszik. – Theo nem tágított mellőlem.

Erőt vettem magamon, és ismét kinyitottam a szemem. Az ébresztőóra hét óra két percet mutatott.

Próbáltam felidézni, mikor is aludhattam el tegnap este. Viszonylag korán sikerült… vagy az az előző este volt? Az agyam, akár egy tömör jégtömb, nem tudott kiolvadni a mélyfagyasztott állapotból. Helyzetet változtattam. A nyakam be volt állva, mintha megrándítottam volna. Pont úgy, mint amikor annyira fáradtan fekszem le, hogy egész éjjel meg sem moccanok a párnán. Amikor a kimerültségtől egyszer sem fordulok át egész éjszaka. Volt valami ragadós is a lepedőn, valami szutykos cucc, ami odaszáradt. Biztosan pohárral a kezemben aludtam el. Ma egyébként is áthúzok minden ágyneműt, a miénket és a fiúkét is.

Nyögve felültem, kilendítettem a lábamat az ágyból, aztán vártam, hogy elmúljon a hirtelen rám törő hányinger. Nem azt éreztem, amit egy átlagos másnaposság esetén. Ez más volt. Rosszabb. Zavarosan ködös aggyal, hunyorogva rápillantottam az éjjeliszekrényemre, ahol egy üres whiskyspohár mellett az altatóm hevert. A kék-fehér doboz nyitva volt, az egyik gyógyszeres levél pedig félig üresen feküdt rajta. Normális esetben sosem hagytam ott a bogyóimat, mindig a ruhásszekrény legfelső polcán tartottam őket, ahol a fiaim nem érhették el. Miért volt ott a gyógyszerem? A padlón egy borospohár feküdt a vastag, mézszínű szőnyegen, amelybe a lábamnál lévő sötét folt már alaposan beleivódott. Ó, istenem! Ez sosem jön ki.

Bár tudtam, hogy a férjem oldalán üres az ágy, mégis átpillantottam a túloldalon még betűrt lepedőre és az érintetlen párnára. Beugrottak darabkák a tegnap estéből. Hogy Liam későn ért haza, hogy veszekedtünk. Belém csípett az érzés, hogy sajnálom, hiszen nem most először aludt lent az utóbbi pár hónapban.

Óvatosan, újabb nyögés kíséretében lábra álltam, és kábán megpusziltam mindkét fiút a feje búbján. A hajuk még mindig a tegnap esti fürdéskor használt sampon édes-álmos illatát árasztotta. A hálószobában hűvös volt, a csövek kattogva hangoskodni kezdtek, ahogy bekapcsolt a központi fűtés. Magamra húztam a pongyolámat, és kiléptem a lépcsőházra nyíló hálóból, a fiúk pedig még mindig kéz a kézben, kötelességtudóan követtek. Minden lépésnél úgy éreztem, mintha vízben gázolnék, mintha az áramlással szemben tolnám magam előre. Mindkét kezemmel az ajtóval szemközt lévő, lakkozott fakorlátba kapaszkodtam, mint amikor a nyomorék újratanul járni.

– Liam? – Hunyorognom kellett a saját hangom hallatán. Ez az egyetlen szó friss erővel, lüktető acélvillámként hasított a homlokomba. A földszintről nem jött válasz, sőt az újabb hívásomra sem érkezett felelet. Csak valami lágy kattogást és kopogást hallottam lentről, magam alól.

Lassan elindultam lefelé a lépcsőn, és közben bal kézzel erősen kapaszkodtam a korlátba, arra az esetre, ha visszatérne a szédülés. A harmadik lépcsőfoknál fogtam fel, hogy valami nincs rendjén.

– Theo? Amikor lementetek megnézni apát, kinyitottátok a biztonsági rácsot? – mutattam a fehér fémkorlátra, amely tárva-nyitva állt a lépcső tetején. – Emlékszel, nagyon óvatosnak kell lenned az öcséd miatt.

Az idősebbik fiam megrázta a fejét.

– Már nyitva volt.

Összeráncolt homlokkal újra elindultam lefelé. Fájdalmas lett volna beszélni, és energiám sem volt végigjátszani velük a szokásos kioktatósdit. Ahogy jöttek mögöttem a lépcsőn, még mindig fogták egymás kezét. A kicsi Finn minden lépcsőfokot a fenekén csúszva tett meg, a testvére pedig előtte haladt.

A folyosó parkettája simán csúszott a talpam alatt, a bejárati ajtó kék árnyalatú üvegén átszűrődtek a kora reggeli napfény vizes sugarai. A nappali ajtaja nem volt teljesen becsukva. Belöktem picit, hogy jobban kinyíljon, és bekukkantottam a résen. Odabent sötét, nehéz árnyak uralkodtak, a behúzott függöny még nem hagyta, hogy induljon a nap.

– Liam? – forgattam körbe a fejem, próbáltam könnyíteni a nyakam merevségén. – A fiúk fenn vannak.

Újra löktem egyet az ajtón, hogy kinyíljon, majd körbenéztem. Liam egy paplanhalom alatt, a hosszú kanapén feküdt, a haja sötétlett a halvány díszpárnán, amin aludt. A fehér póló éppen csak takarta kerek, izmos vállát.

A konyhaajtó mögül kiszűrődő kattogó, kopogó hang sürgetőbbre váltott.

Theo izgatott hangon kérdezte mögülem:

– Kiengedjem Jetet, mami?

Egyelőre nem tudtam volna a kutyus kitörő örömét kezelni.

– Csak adj egy percet, Theo! – mondtam. – Először ébresszük fel apát!

A szemem lassan hozzászokott a nappali sötétjéhez. Az árnyak tömör formákká álltak össze: karosszék, könyvesszekrény, dohányzóasztal, a hosszú kanapé a tévével szemben. Újabb sajnálathullám öntött el a veszekedés miatt. Olyan hirtelen történt – túl sok bort ittam, annyira fáradt voltam, biztosan túlreagáltam a dolgot. Miért is vitatkoztunk egyáltalán? A telefonhívás miatt? Valószínűleg volt rá észszerű magyarázat. Félreértés volt az egész. Túl sokat dolgozott mostanában, túlerőltette magát.

Majd később rákérdezek, ha már nem lüktet a fejem.

– Liam? – szóltam lágyan. – Odateszem a teavizet, kérsz egy csészével?

Beljebb léptem, a lábam belesüppedt a kandalló előtti puha szőnyegbe. A padlón a kanapé mellett Liam iratai, aktái, jegyzetei és paksamétái hevertek szanaszét, az aktatáskája pedig üresen tátongott, mint egy nyitott állkapocs. Felsejlett egy foszlány arról, mit is csinál ma délelőtt.

– Kilenckor kezdődik a választókerületi fogadóórád, szívem. – Lehajoltam, hogy néhány papírt odébb rakjak az útból. – Készítek neked pirítóst, amíg lezuhanyozol, ha akarod.

Úgy tűnt, a férjem elhatározta, hogy nem vesz rólam tudomást. Háttal feküdt nekem és a napfénynek, amely próbált erővel áttörni a függönyön. Fölé hajoltam, megérintettem a széles vállát, aztán gyengéden megráztam. Az egyetemen evezett, és megőrizte az evezősök szikár, erős fizikumát. Mindig is imádtam a vállát, sokszor megpihentem, álomba szenderültem rajta, miközben együtt ücsörögtünk vasárnap esténként a kanapén.

A férjem nem moccant.

Megpaskoltam kicsit, és egy pillanatra a válla ívén hagytam az ujjaimat. Volt valami furcsa az érzésben, valami nem stimmelt a póló alatti izmokkal.

– Liam? – A hangom durvának és távolinak hatott.

Meglazítottam a takarót, majd finoman lehúztam a karjáról. Nem adott ki hangot, semmi ellenállást nem tanúsított, egyáltalán nem mozdult. Lágyan megérintettem az alkarját, így éreztem a bőre hűvösségét.

Folyós félelem gyengítette el a térdemet, közben újabb, szédelgős rosszulléthullám kerített hatalmába.

Leültem a kanapé szélére, tovább húztam a paplant, és akkor egy éles, fémes szag hatolt a torkomba.

A paplant húzó kezem megmerevedett, a másik kezemet a szám elé emelve magamba fojtottam a sikítást.

Liam fehér pólója mély bíborra színeződött, alatta a lepedő, a kanapé és a díszpárnák sötét ragacsban áztak.

A pólója közepén, épp a mellkasa felett, egyetlen hasítás éktelenkedett, a seb körül mindent alvadt feketeség vont be.

Vér. Rengeteg vér.