FORDÍTOTTA PALKÓ KATALIN

Copyright © 1987 by Paulo Coelho

A mű eredeti címe: O Diário De Um Mago

A kiadás a Sant Jordi Asociados Agencia Literaria S. L. U.

(Barcelona, Spanyolország) irodalmi ügynökséggel

való megállapodás alapján történt.

www.santjordi-asociados.com

www.paulocoelhoblog.com

www.coelho.hu

Hungarian translation © Palkó Katalin, 1993, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Telefon: 1-235-5030

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

13., felújított kiadás, 2022

ISBN 978 963 543 278 3

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Ó, bűn nélkül fogantott Szűz Mária,

könyörögj értünk, kik hozzád menekülünk!

Ámen.

Tizenöt évvel később…

Ülök egy kertben, egy dél-franciaországi városban.

Ásványvíz.

Kávé.

A hőmérséklet 27 Celsius-fok 2001. június 1-jének délutánján.

Beszélgető emberek, járó-kelő emberek.

Emberek, akik szintén isszák a kávéjukat és az ásványvizüket.

Eszembe jut egy másik délután, egy kávé, egy ásványvíz, beszélgető és járó-kelő emberek – csakhogy a helyszín ezúttal a leóni síkság, a nyelv a spanyol, közeleg a születésnapom, már egy ideje elhagytam Saint Jean Pied-de-Port-t, és túl vagyok a Santiago de Compostelába vezető út felén. Előrenézek: egyhangú táj, a vezetőm, aki szintén a kávéját iszogatja egy presszóban, amely mintha a semmiből pottyant volna ide. Hátranézek: ugyanaz az egyhangú táj, az egyetlen különbség, hogy a porban ott vannak a lábnyomaim, cipőm talpának nyomai – de ez is csak átmeneti: a szél elsimítja, még mielőtt leszáll az est. Minden olyan valószerűtlen. Mit keresek én itt? Ez a kérdés nem hagy nyugodni, pedig már hetek óta úton vagyok.

Egy kardot keresek. Egy RAM-szertartást teljesítek. A RAM-rend egy kicsiny csoport a katolikus egyházon belül, semmiféle titkai és misztériumai nincsenek, semmi másra nem törekszik, mint arra, hogy megértse a világ szimbolikus nyelvét. Arra gondolok, hogy becsaptak, hogy ez az egész spirituális keresés teljesen értelmetlen, és mennyivel jobb lenne, ha ott maradtam volna Brazíliában, és azzal foglalkoznék, amivel eddig is foglalkoztam. Megkérdőjelezem a saját őszinteségemet ebben az egész spirituális keresésben – hiszen roppant fáradságos munka egy olyan Isten után kutatni, aki soha nem mutatja magát; az adott időpontokban imádkozni, furcsa utakon gyalogolni, önfegyelmet gyakorolni, abszurd parancsoknak engedelmeskedni.

Ez az: kételkedem a saját őszinteségemben. Petrus mindennap azt hangsúlyozza, hogy ez az út mindenkié, az átlagembereké, és ez csalódással tölt el. Én azt gondoltam, hogy erőfeszítéseim azok közé a kiválasztottak közé emelnek majd, akik az univerzum nagy szimbólumait próbálják értelmezni. Titkon azt reméltem, az úton végre megtudom, hogy igazak a történetek a tibeti bölcsek titkos kormányairól, a bájitalokról, amelyek képesek szerelmet ébreszteni ott, ahol nyoma sincs a vonzalomnak, és a szertartásokról, amelyek a semmiből elővarázsolják a Paradicsom kapuit.

De Petrus ennek éppen az ellenkezőjét állítja: nincsenek kiválasztottak. Mindenki kiválasztott, aki ahelyett, hogy azt kérdezné, „mit keresek én itt”, úgy dönt, hogy azzal foglalkozik, ami lelkesedéssel tölti el, bármi legyen is az. Minden igazán lelkesen végzett munkában benne van a Paradicsom kapuja, a megváltó szeretet, a döntés, amely elvezet Istenhez. Ez a lelkesedés köt össze minket a Szentlélekkel – nem pedig az ezer meg ezer klasszikus szöveg olvasása. A hit, hogy az élet egy csoda, teszi lehetővé, hogy a csodák megtörténjenek – nem pedig az úgynevezett „titkos szertartások” vagy a „beavató jellegű rendek”. Végtére is az teszi az embert igazán emberré, ha elhatározza, hogy beteljesíti a sorsát – nem pedig a lét misztériuma köré szőtt elméletek.

És itt vagyok én. Kicsit túl a Santiago de Compostelába vezető út felén.

Ezen a leóni délutánon, a távoli 1986-os évben, még nem tudom, hogy hat vagy hét hónap múlva írok egy könyvet erről az élményről, hogy már készülődik a lelkemben Santiago, a pásztorfiú, aki kincse keresésére indul; hogy egy Veronika nevű lány nemsokára beveszi a tablettákat, hogy öngyilkos legyen; hogy Pilar el fog menni a Piedra folyóhoz, hogy sírva megírja naplóját. Ebben a pillanatban csak annyit tudok, hogy ideges vagyok, képtelen vagyok beszélgetni Petrusszal, mert most kezdek ráeszmélni, hogy nem folytathatom ugyanazt azt életet, amit eddig éltem – akkor sem, ha ez azt jelenti, hogy lemondok a hónap végén esedékes pénzösszegről, az érzelmi biztonságról, a munkáról, amit már jól ismerek, és nagy gyakorlatom van benne. Változtatnom kell, követnem kell az álmomat, egy álmot, amely gyerekesnek tűnik, nevetségesnek, megvalósíthatatlannak, amelyre mindig is vágytam, de nem volt bátorságom megvalósítani: hogy író leszek.

Petrus megissza a kávéját, az ásványvizét, szól, hogy fizessek, és induljunk tovább, hiszen még hátravan néhány kilométer a következő településig. Az emberek folytatják a beszélgetést és a járkálást, miközben szemük sarkából figyelik a két középkorú zarándokot, és arra gondolnak, milyen furcsa emberek vannak, akik készek újraélni egy régen halott múltat. A hőmérséklet 27 Celsius-fok körül van, hiszen már a késő délutánban járunk, és magamban azt kérdezem, már ezredszer, hogy mit keresek én itt.

Változtatni akartam az életemen? Azt hiszem, nem, de utam során lassacskán mégiscsak változom. Meg akartam ismerni a misztériumokat? Azt hiszem, igen, de az út éppen arra tanít, hogy nincsenek misztériumok, hogy – miként Jézus Krisztus mondta – nincs semmi rejtve, ami ne lenne feltárva. Vagyis minden éppen ellenkezőleg alakul, mint ahogy vártam.

Felkelünk, és elindulunk némán. Belemerülök a gondolataimba, a bizonytalanságomba, Petrus pedig – úgy képzelem – bizonyára a milánói munkájára gondol. Azért van itt, mert a Tradíció kényszerítette valamilyen módon, de valószínűleg nagyon várja, hogy véget érjen ez a vándorlás, és folytathassa azt, amit szeret.

Csaknem egész délután gyalogolunk, és nem szólunk egy szót sem. Még nem léteznek mobiltelefonok, faxok, elektronikus levelek. Elszigetelten a világtól egymás társaságára vagyunk utalva. Santiago de Compostela még messze van, és meg sem fordul a fejemben, hogy ez az út nem csak oda, hanem a világ sok más városába is elvezet engem.

Visszatérek a dél-franciaországi kertbe. Az elmúlt évek során rengeteg különböző megjegyzést hallottam a zarándoklatommal kapcsolatban; még olyanokat is, hogy az egész utat taxival tettem meg (mennyibe került volna!), vagy hogy mindenféle beavató jellegű társaságok támogatását élveztem (micsoda zűrzavar lett volna!). Az egyetlen dokumentum, ami az útról maradt – hiszen, miként a történetben is említem, Mme Lourdes visszakérte tőlem az útmutató füzetecskét –, egy Compostelana, azaz egy oklevél a zarándoklat teljesítéséről, amelyet minden különösebb lelkesedés nélkül töltött ki és adott át nekem egy hivatalnok a katedrálisban (és portugálul írta bele a nevemet, holott a hagyomány szerint latinul kellett volna). Jobb is így: ahogy Petrusnak nem kellett megtudnia, mit akarok csinálni a kardommal, az olvasóknak sem muszáj biztosnak lenniük benne, hogy tényleg végigjártam az utat. Így legalább a saját személyes tapasztalatukat fogják keresni, nem pedig azt, amit én éltem át (vagy nem?).

Csak egyszer jártam végig a zarándokutat – és még azt sem egészen, hiszen csak Cebreiróig gyalogoltam, onnan busszal utaztam Santiago de Compostelába. Sokszor gondolok erre az iróniára: az ezredvég legismertebb szövege a zarándoklatról olyan ember tollából született, aki nem is csinálta végig.

De legalább egy jóslatot beteljesülni láttam: nemrég Foncebadónban jártam, és a város valóban kezd újjáéledni, mindenütt építkeznek. A zarándoklatban használtam néhány metaforát, amelyeket az olvasók valóságnak véltek. Van egy rész a hírnök szertartásának leírásában, amit már bánok, de soha nem változtattam egyetlen könyvemen sem a megjelenés után, és ezúttal sem teszek kivételt.

Paulo Coelho

Jardim Massey, Tarbes, Franciaország

2001. június 1.

Amikor útra keltünk, azt gondoltam, ifjúságom egyik legnagyobb álmát valósítom meg. Nekem te voltál D. Juan, a varázsló, és úgy éreztem, újraélem Castañeda sagáját a rendkívüli kereséséről.

De te keményen ellenálltál minden próbálkozásomnak, hogy hőst faragjak belőled. Ez megnehezítette a kapcsolatunkat, egészen addig, míg meg nem értettem, hogy a Rendkívüli az Átlagemberek útján rejtezik. Ma ez a megértés a legértékesebb bölcsesség az életemben, ez teszi lehetővé, hogy bármit megtegyek, és tudom, hogy örökké el fog kísérni.

Ezért a megértésért – amit most próbálok másokkal is megosztani – neked ajánlom ezt a könyvet, Petrus.

A szerző

„Azok pedig mondának: Uram, ímé van itt
két szablya. Ő pedig monda: Elég.”

Lukács 22,38{1}

Prológus

Íme, RAM Szent Színe előtt, midőn kezeddel érinted az Élet Igéjét, oly erőt nyersz, hogy tanúja leszel a világ végezetéig.

A Mester magasba emelte hüvelyében nyugvó, új kardomat. Pattogott a tűz, ez kedvező előjel volt: azt jelentette, folytatódhat a szertartás. Így hát lehajoltam, s csupasz kezemmel vájni kezdtem a földet.

1986. január 2-a volt, éjjel, s mi a Serra do Mar egyik csúcsán álltunk, az Agulhas Negras nevű képződmény közelében. Rajtam és a Mesteremen kívül ott volt még a feleségem, egy tanítványom, egy helyi idegenvezető, valamint a világ ezoterikus rendjeit egyesítő nagy testvériség, a Tradíció képviselője. Mind az öten – beleértve az idegenvezetőt is, akinek már korábban elmondták, mi következik – a RAM-rend mesterévé való beavatási szertartásomon vettek részt.

Befejeztem az ásást: sekély, ám hosszú gödröt vájtam a talajba. Áhítattal érintettem meg a földet, közben rituális szavakat mormoltam. Akkor odalépett hozzám a feleségem, s átnyújtotta a kardot, amelyet több mint tíz évig használtam, s amely száz meg száz mágikus gyakorlat során volt segítőm ez alatt az idő alatt. A fegyvert a gödörbe helyeztem, betemettem, és lesimítottam fölötte a talajt. Ezenközben emlékezetembe idéződtek a múltbéli próbák; a megismert dolgok és jelenségek, amelyeket pusztán azáltal képes voltam előidézni, hogy velem volt ez a kard, ez az oly régi barát. Most pedig felfalja őt a föld, elemészti pengéjének vasát, markolatának fáját; táplálékul tér vissza oda, ahonnan annyi erőt merített.

A Mester közeledett, elém helyezte új kardomat, épp arra a helyre, ahová a régit elföldeltem. Mindnyájan kitárták karjukat, és a Mester, Erejét használva, különleges, furcsa fényt varázsolt körénk: nem világított, mégis láthattuk – sajátos színbe öltöztette a körvonalakat. Majd kivonta hüvelyéből a kardját, megérintette mindkét vállamat és a homlokomat, s így szólt:

– RAM ereje és szeretete által a rend mesterévé és lovagjává avatlak ma és életed hátralevő napjaira.

R mint Rigor, A mint Amor, M mint Misericordia; R mint Regnum, A mint Agnus, M mint Mundi.{2}

Amikor kardodat érinted, soha ne maradjon sokáig hüvelyében, nehogy elrozsdásodjék. De amint elhagyja hüvelyét, sose térjen vissza anélkül, hogy jót tenne, vagy hogy utat nyitna, vagy hogy inna ellenséged véréből.

És kardja hegyével könnyedén megkarcolta a homlokomat. E pillanattól kezdve nem kellett már hallgatnom. Nem kellett már rejtegetnem mindazt, amire képes voltam, sem pedig eltitkolnom a csodákat, amelyeket a Tradíció útján sajátítottam el. E pillanattól kezdve mágus voltam.

Kinyújtottam a kezemet, hogy megragadjam új fegyveremet, fekete hüvelyében nyugvó, megsemmisíthetetlen acélból, föld által el nem emészthető fából készült, fekete-vörös markolatú kardomat. Ám abban a pillanatban, amint kezem a hüvelyt érintette, s már épp magamhoz vontam volna, a Mester előrelépett, és teljes súlyával rátaposott az ujjaimra, hogy fájdalmamban felkiáltottam, és elejtettem a pengét.

Értetlenül néztem rá. A furcsa fény szertefoszlott, és a Mester arcát most kísértetiessé rajzolták a lángok.

Hidegen nézett vissza rám; a feleségemet szólította, s neki adta át az új kardot. Majd hozzám fordult, és így szólt:

– El a csalárd kezekkel! Mert a Tradíció útja nem a kevés kiválasztott útja, hanem minden emberé! És az Erő, amelyről azt hiszed, birtokolod, semmit nem ér, mert az nem olyan Erő, amelyet másokkal megoszthatsz. Vissza kellett volna utasítanod a kardot, s ha így teszel, megkaptad volna, mert a szíved tiszta. Amitől tartottam, bekövetkezett: a döntő pillanatban elbotlottál, és elbuktál. És mert mohó vagy, újra útra kell kelned, hogy a kardodat megkeresd. És mert gőgös vagy, az egyszerű emberek között kell keresned. És mert a csodák bűvöletében élsz, nagyon meg kell küzdened azért, hogy visszanyerd azt, ami oly nagylelkűen felajánltatott neked.

Úgy éreztem, menten megnyílik alattam a föld. Csak térdeltem ott megkövülten, képtelen voltam gondolkodni. Régi kardomat a földbe temettem, nem volt rá mód, hogy visszaszerezzem. És mivel az újat még nem kaptam meg, úgy éreztem magam, mint aki abban a pillanatban kél életre, erő és oltalom nélkül. Legfelsőbb Égi Felszentelésem napján az erőszak, amellyel a Mesterem az ujjaimat megtaposta, visszavetett a Gyűlölet és a Föld világába.

Az idegenvezető eloltotta a tüzet, a feleségem pedig hozzám lépett, és felsegített a földről. Kezében tartotta új kardomat, de a Tradíció szabályai szerint a Mesterem engedélye nélkül meg sem érinthettem. Szótlanul mentünk le az erdőbe, követve az idegenvezető lámpását, mígnem egy kis földútra értünk, ahol autóinkat hagytuk.

Senki sem búcsúzott el tőlem. Feleségem a csomagtartóba tette a kardot, aztán begyújtotta a motort. Sokáig csöndben haladtunk, óvatosan vezetett, a gödröket és a kátyúkat kerülgetve.

– Ne aggódj – mondta vigasztalóan. – Biztos vagyok benne, hogy vissza fogod szerezni.

Megkérdeztem, mit mondott neki a Mester.

– Három dolgot mondott. Először, hogy kellett volna hoznia magával meleg ruhát, mert fönt sokkal hidegebb van, mint gondolta. Másodszor: nem érte meglepetés, mert számtalanszor megtörtént már másokkal is, ők is oda jutottak, ahová te. Végül pedig azt mondta, hogy a kardod várni fog rád egy bizonyos nap meghatározott órájában, annak az útnak egy adott pontján, amelyet végig kell járnod. Én nem tudom, melyik napon, mely órában. Csak a helyet mondta meg, ahová el kell rejtenem, hogy megtaláld.

– És melyik az az út? – kérdeztem idegesen.

– Azt nem magyarázta meg világosan. Csak annyit mondott, Spanyolország térképén keresd, egy régi, középkori utat, amelyet Szent Jakab Különös Útjaként ismernek.

A megérkezés

A vámos hosszasan nézegette a kardot a feleségem kezében, majd megkérdezte, mit szándékozunk tenni vele. Azt válaszoltam, hogy egy barátunkhoz visszük értékbecslésre, mielőtt árverésre bocsátjuk. A hazugság bevált: a vámos adott egy igazolást, hogy a kardot behoztuk a Bajadas repülőtérre, és közölte velünk, ha netán probléma adódna az ország elhagyásakor, elég megmutatnunk a papírt a vámhivatalban.

Odamentünk az autókölcsönző-pulthoz, és béreltünk két autót. Kifizettük a díjat, aztán beültünk a reptér éttermébe, hogy együnk egy falatot, mielőtt búcsút veszünk egymástól.

Bár az éjszakát álmatlanul töltöttem a repülőgépen – a repüléstől való félelem keveredett bennem a rám váró eseményektől való félelemmel –, mégis izgatott és éber voltam.

– Ne izgulj – mondta már vagy ezredszer a feleségem. – Franciaországba kell menned, és Saint Jean Piede-Portban Mme Lourdes-ot keresd meg. Ő majd összehoz valakivel, aki végigkísér Szent Jakab Útján.

– És te? – kérdeztem szintén vagy ezredszer, előre tudva a választ.

– Én is oda megyek, ahova mennem kell, hogy teljesítsem a megbízatásomat. Aztán néhány napot Madridban töltök, majd visszatérek Brazíliába. Az otthoni dolgainkat eligazgatom, legalább olyan jól, mint te.

– Ebben biztos vagyok – válaszoltam, igyekezvén témát váltani. Brazíliában hátrahagyott üzleti ügyeim miatt nagyon aggódtam. Az Agulhas Negrason történtek után tizenöt nap alatt felkutattam mindent, ami Szent Jakab Útjáról fellelhető, de majdnem hét hónapba telt, amíg rászántam magam, hogy mindent hátrahagyva útra keljek. Mígnem egy reggel a feleségem azt mondta, közeledik a nap és az óra, és ha most nem határozom el magam, örökre elfelejthetem a Mágia útját és a RAM-rendet. Megpróbáltam megmagyarázni neki, hogy a Mester lehetetlen feladat elé állított, hogy már képtelen vagyok csak úgy egyszerűen lerázni a vállamról a mindennapi munka felelősségét. A feleségem nevetett, azt mondta, ez csak ostoba kifogás, hiszen az elmúlt hét hónapban nemigen csináltam mást, mint éjjel-nappal azon tépelődtem, utazzam-e, vagy sem. Azzal a világ legtermészetesebb mozdulatával átnyújtott két repülőjegyet.

– Mivel így döntöttél, hát itt vagyunk – mondtam neki a repülőtér gyorsbüféjében. – Nem tudom, rendjén való-e, hogy más dönti el helyettem, elmenjek-e a kardért vagy sem.

A feleségem erre csak annyit jegyzett meg, ha most ismét butaságokról kezdünk beszélni, akkor jobb, ha beülünk az autóinkba, s minél hamarabb búcsút veszünk egymástól.

– Te sosem hagynád, hogy bármiben is más döntsön helyetted. Menjünk gyorsan, mielőtt túl késő lesz – azzal fölállt, fogta a csomagjait, és az épület felé indult. Én nem mozdultam. Ülve maradtam, s néztem, milyen hanyagul viszi a kardomat, minden percben attól féltem, mindjárt leejti.

Félúton megállt, visszajött az asztalomhoz, cuppanós csókot nyomott a számra, és hosszan, szó nélkül nézett rám. Hirtelen rádöbbentem: Spanyolországban vagyok, már nem fordulhatok vissza. Ugyanakkor szörnyű bizonyossággal éreztem, nagy esélyem van rá, hogy mindent tönkretegyek; már megtettem az első lépést. Így hát odaadó szeretettel megöleltem, teljes szerelmemmel, amelyet abban a pillanatban éreztem, és amíg karomban tartottam, imádkoztam mindazért és mindazokért, amiben és akikben hittem, hozzájuk fohászkodtam, adjanak erőt, hogy vele és a karddal térjek vissza.

– Milyen szép kard, láttad? – hallatszott egy női hang az egyik szomszédos asztaltól, miután a feleségem elment.

– Ne is törődj vele – válaszolt egy férfihang. – Veszek majd neked egy pontosan ugyanilyet. Itt, Spanyolországban a szuvenírboltok dugig vannak ilyesmivel.

Egyórányi vezetés után az előző éjszaka felhalmozódott fáradtság kezdett kiütközni rajtam. Ráadásul az augusztusi forróság olyan égető volt, hogy az akadálytalan forgalom ellenére a motor kezdett túlhevülni. Elhatároztam, hogy megállok egy városkában, amelyet az autótérképek műemlékként jeleznek. Amíg az odavezető hegyi úton felfelé kapaszkodtam, emlékezetembe idéztem mindazt, amit Szent Jakab Útjáról tudtam.

Míg a muzulmán hagyomány előírja, hogy minden igazhívő, legalább egyszer életében, bejárja Mohamed útját Mekkától Medináig, a kereszténység első évezrede három szent utat ismer, amelyek egyikének végigjárása után áldást és bűnbocsánatot nyer az ember. Az egyik út Rómába, Szent Péter sírjához vezet; az ide vándorlók szimbóluma a kereszt, s rómásoknak nevezik őket. A második út Jeruzsálembe, Krisztus Szent Sírjához visz, az ide igyekvőket pálmásoknak nevezik, jelképük a pálmaág, amellyel Krisztust fogadták, amikor a városba érkezett. Végül létezik a harmadik út, amely San Tiago – Szent Jakab – apostol földi maradványaihoz vezet, amelyeket az Ibériai-félsziget egyik településén hantoltak el, ahol egy bizonyos éjszakán egy pásztor fénylő csillagot látott a mező fölött. A legenda úgy tartja, hogy nemcsak Szent Jakab, hanem maga Szűz Mária is ott járt Krisztus halála után, hogy elhintse az Evangélium igéit, arra buzdítva a népet, hogy térjen meg. A helység Compostela – Csillagmező – néven vált ismertté, várossá terebélyesedett, amely vonzotta a látogatókat az egész keresztény világból. Ezeket az utazókat, akik ezt a harmadik szent utat bejárták, peregrinusoknak nevezték el, jelképük a kagyló volt.

Fénykorában, a XIV. században, a Tejutat (így is nevezték, mert éjszaka e galaxis alapján tájékozódtak a zarándokok) évente több mint egymillió ember járta végig, Európa minden pontjáról. Mindmáig misztikusok, hívők, kutatók teszik meg gyalog a hétszáz kilométeres távot, amely Saint Jean Pied-de-Port francia várost a spanyolországi Santiago de Compostela katedrálisától elválasztja.{3} Hála Aymeric Picaud francia papnak, aki 1123-ban elzarándokolt Compostelába, a mai zarándokok útvonala hajszálra megegyezik a középkorival, amelyet bejárt – többek között – Nagy Károly, Assisi Szent Ferenc, Kasztíliai Izabella, s korunkban XXIII. János pápa is.

Picaud öt könyvbe gyűjtötte tapasztalatait, amelyek Szent Jakab híve, II. Calixtus pápa munkájaként láttak napvilágot, s amely később Codex Calixtinusként vált ismertté. E kódex V. Könyvében, a Liber Sancti Jacobiban Picaud felsorolja mindazokat a természeti ismertetőjegyeket, forrásokat, ispotályokat, menedékhelyeket és városokat, amelyekbe vándorlása során belébotlott. Piacud feljegyzései nyomán egy közösség – „Les Amis de Saint-Jacques” (Szent Jakab barátai – São Tiago, franciául Saint-Jacques, angolul James, olaszul Giacomo, latinul Jacob) – mindmáig azon fáradozik, hogy épségben megőrizze ezeket az ismertetőjegyeket, ezáltal segítve a zarándokokat a tájékozódásban.

A XII. század körül a spanyol nép felhasználta Szent Jakab miszticizmusát a félszigetet elözönlő mórok elleni harcában. Különböző lovagi rendek alakultak az Út mentén, és az apostol hamvai mintegy „spirituális amulettként” szolgáltak a muzulmánokkal vívott harcban, akik viszont Mohamed egyik karjával dicsekedtek. A reconquista végére ezek a lovagi rendek olyan erősek lettek, hogy komoly fenyegetést jelentettek az állam számára, arra kényszerítve a katolikus királyságot, hogy közvetlenül is beleavatkozzék annak megakadályozásába, hogy ezek a rendek fellázadjanak a nemesség ellen. Így az Út lassacskán feledésbe merült, s ha nem születnének szórványosan művészeti alkotások – mint Buñuel A tejút című filmje vagy a Caminante (Vándorló) című dal Joan Manoel Serrattól –, ma már senki sem emlékezne rá, hogy millió és millió ember járt arra, akik később benépesítették az Újvilágot.

A városka, amelybe behajtottam, teljesen kihalt volt. Hosszas keresgélés után találtam egy kiskocsmát az egyik középkori épület mellé ragasztva. A tulajdonos – aki le nem vette volna a szemét a televízióról – közölte velem, hogy ez a szieszta ideje, és különben sem vagyok normális, hogy ebben a hőgutában utazom.

Kértem egy frissítőt, megpróbáltam nézni a tévét, de képtelen voltam bármire is összpontosítani. Csak arra tudtam gondolni, hogy két napon belül átélem egy kicsit – a XX. század közepén! – a nagy emberi kalandot, amely Odüsszeuszt elhozta Trójából, don Quijotét végigkísérte Manchán, amely Dantéval és Orfeusszal megjáratta a poklot, s amely Kolumbusz Kristófot Amerikába vitte: az Ismeretlenbe vivő utazás kalandját.

Amikor az autómhoz visszamentem, kissé nyugodtabb voltam már. Ha a kardomat nem találom is meg, Szent Jakab Útján vezető zarándoklatom végén talán meglelem önmagam.

Saint Jean Pied-de-Port

Jelmezes felvonulás és egy csapat muzsikus foglalta el Saint Jean Pied-de-Port főutcáját; mindnyájan vörösbe, zöldbe és feketébe, francia Baszkföld színeibe öltöztek. Vasárnap volt, már két napja vezettem egyfolytában, s egy perccel sem akartam több időt vesztegetni, még egy ilyen ünnepség kedvéért sem. Utat törtem a tömegben, innen-onnan francia nyelvű szitkok röpködtek felém, míg végül egy erődítmény kellős közepén, a város legrégibb részében találtam magam, ahol Mme Lourdes-ot fellelni reméltem. A Pireneusoknak ezen a felén reggeltől estig tűz a nap, és amikor kiszálltam az autóból, ömlött rólam az izzadság.

Kopogtattam az ajtón. Még egyszer kopogtattam: semmi. Harmadszor is bezörgettem, de semmi válasz. Idegesen leültem a járdaszegélyre. A feleségem azt mondta, hogy pontosan ezen a napon kell itt lennem, de a jelentkezésemre senki sem reagált. Lehetséges, gondoltam, hogy Mme Lourdes elment megnézni a felvonulást; persze, az is elképzelhető, hogy későn érkeztem, és egyszerűen nem hajlandó fogadni. Szent Jakab Útja véget ért, mielőtt elkezdődött volna.

Hirtelen kivágódott az ajtó és egy gyerek perdült ki az utcára. Én is talpra ugrottam, és tört franciaságommal Mme Lourdes után érdeklődtem. A kislány felkacagott, és befelé mutatott. Ekkor jöttem rá, miben tévedtem: az ajtó hatalmas patióba{4} nyílt, ahol körös-körül régi, erkélyes, középkori házak álltak. A bejárat tehát nyitva állt előttem, de nekem még akkor sem volt bátorságom, hogy megfogjam a kilincset. Sietősen beléptem, s a felé a ház felé indultam, amerre a kislány mutatott. Bent egy koros, kövér nő ordított valamit baszkul egy szomorú-barna szemű fiúcskának. Várakoztam, amíg a veszekedés elcsitul; azzal végződött, hogy az öregasszony szitokáradat kíséretében a konyhába küldte a gyereket. Csak ezután fordult oda hozzám, s anélkül, hogy megkérdezte volna, mi járatban vagyok, finom mozdulatokkal taszigálva felvezetett a kis ház második emeletére. Ott fent csak egy szűk dolgozószoba volt, tele könyvekkel, tárgyakkal, Szent Jakab-szobrokkal és emlékekkel az Útról. Az asszony levett egy könyvet a polcról és leült a szobában található egyetlen asztal mögötti székre; engem hagyott állni.

– Ezek szerint maga egy újabb zarándok Santiagóba – vágott bele rögtön. – Be kell írnom a nevét az utazók jegyzékébe.

Megmondtam a nevemet, s ő tudni akarta még, hoztam-e magammal kagylóhéjat. „Kagylóhéj”-nak nevezték azokat a nagy kagylókat, amelyeket az apostol sírjához zarándoklók vittek jelvényként magukkal, s arra szolgált, hogy a zarándokok felismerjék egymást.{5} Mielőtt elutaztam volna Spanyolországba, elmentem egy brazíliai zarándokhelyre, Aparecida do Nortéba. Ott vettem egy három kagylón álló Megjelenő Miasszonyunk-figurát. Előkerestem a hátizsákomból, és Mme Lourdes-nak nyújtottam.

– Szép, de nem valami praktikus – mondta Mme Lourdes, visszaadva a kagylókat. – Összetörhet útközben.

– Nem fog összetörni. Ott fogom hagyni az apostol sírján.

Úgy tetszett, Mme Lourdes-nak nincs sok ideje számomra. Átnyújtott egy kis igazolványt, amely megkönnyíti majd nekem, hogy szállást kapjak az út menti monostorokban, belenyomta Saint Jean Pied-de-Port pecsétjét, hogy lássék, hol kezdtem az utazást, és azt mondta, indulhatok, Isten áldása kísérjen.

– De hol a vezetőm? – kérdeztem.

– Miféle vezető? – kérdezett vissza kicsit meglepetten, és különleges fény villant a szemében.

Rájöttem, hogy valami nagyon fontosról megfeledkeztem. Nagy igyekezetemben, hogy odaérjek, és hogy rögtön fogadjanak, nem mondtam ki az ősi szót, azt a jelszót, amely azonosítja azokat, akik a Tradíció rendjeihez tartoznak, vagy tartoztak. Azon nyomban igyekeztem jóvátenni a hibámat, és kimondtam a szót. Mme Lourdes egy hirtelen mozdulattal kirántotta kezemből az igazolványt, amelyet az imént adott.

– Magának nem lesz rá szüksége – mondta, miközben levett egy halom régi újságot egy papírdoboz tetejéről. A maga útja és pihenése a vezető döntéseitől függ majd.

Mme Lourdes kalapot és köpenyt húzott elő a dobozból. A ruhadarabok nagyon régieknek látszottak, de jó állapotban voltak. Megkért, hogy álljak a szoba közepére, és csöndesen imádkozni kezdett. Azután a vállamra terítette a köpenyt, s a fejembe nyomta a kalapot. Észrevettem, hogy mind a kalapra, mind a köpeny vállára kagylókat hímeztek. Anélkül, hogy az imádkozást félbeszakította volna, az öreg hölgy egy botot vett elő a szoba egyik sarkából, és a jobb kezembe adta. A botra tökhéjból készült vizesedény volt erősítve. Íme, ott álltam: alul farmer bermuda és póló I LOVE NY felirattal, felül pedig a compostelai zarándokok középkori öltözéke.

Az idős hölgy közelebb lépett hozzám, és kétlépésnyire megállt előttem. És akkor, mintegy transzban, a fejem fölé nyújtotta a kezét, s így szólt:

– Szent Jakab apostol legyen veled, s mutassa meg neked az egyetlen dolgot, amit fel kell fedezned; ne haladj se túl lassan, se túl gyorsan, hanem mindig az Út törvényeinek és szükségleteinek megfelelően; s engedelmeskedj annak, aki vezet téged, bármit parancsoljon is: akár gyilkosságot, istenkáromlást vagy értelmetlenséget. Meg kell esküdnöd, hogy mindenben engedelmeskedsz a vezetődnek.

Megesküdtem.

– A Tradíció múltbéli zarándokainak szelleme vezéreljen utazásod során. A kalap oltalmazzon meg a naptól és a rossz gondolatoktól; a köpeny védjen meg az esőtől és a rossz szavaktól; a bot óvjon meg az ellenségtől és a rossz mesterkedésektől. Isten, Szent Jakab és Szűz Mária áldása kísérjen minden napodon, éjjel és nappal. Ámen.

Ezt elmondván, visszaváltott hétköznapi stílusára: sietve s érezhető rosszkedvvel összeszedte a ruhákat, visszarakta őket a dobozba, a botot visszaállította a szoba sarkába, s miután megtanította nekem a jelszavakat, arra kért, azon nyomban induljak, mivel a vezetőm már vár rám egy-két kilométerre Saint Jean Pied-de-Port-tól.

– Ki nem állhatja az ilyen zenekarokat – mondta. – De még két kilométer távolságban is kénytelen hallgatni: a Pireneusok kitűnő visszhangláda.

És különösebb kommentár nélkül lement a lépcsőn, be a konyhába, hogy még egy kicsit gyötörje a szomorú szemű fiúcskát. Elmentemben megkérdeztem, mit csináljak az autómmal, mire azt válaszolta, hagyjam ott a kulcsokat, valaki majd eljön érte. Odamentem hát a kocsi csomagtartójához, kivettem kis, kék hátizsákomat az összegöngyölt hálózsákkal, legvédettebb sarkába belerejtettem a kagylós Miasszonyunk-szobrot, a hátamra vettem a zsákot, és visszamentem, hogy odaadjam a kocsikulcsokat Mme Lourdes-nak.

– Azon az úton menjen ki a városból, amelyik az erődítmény kapujánál végződik – tanácsolta. – És amikor Santiago de Compostelába ér, mondjon el értem egy Üdvözlégyet. Én már oly sokszor bejártam ezt az utat, hogy most már megelégszem, ha a zarándokok szemében látom visszatükröződni az izgatottságot, amelyet mindig érzek, de amire a gyakorlatban már képtelen vagyok, a korom miatt. Mondja el ezt Szent Jakabnak. És mondja el neki azt is, hogy bármely órában kész vagyok találkozni vele – bár már közvetlenebb és kevésbé fárasztó úton.

A városkát a városfal Spanyol Kapuján keresztül hagytam el. A múltban ez a római hódítók kedvenc útvonala volt, és itt haladtak át Nagy Károly és Napóleon hadai is. Csöndben gyalogoltam, hallgattam a távolból a muzsikát, és váratlanul, egy Saint Jean melletti falu romjainál, fantasztikus érzés kerített hatalmába, a szemembe könnyek szöktek: ott, a romok között tudatosult bennem igazán, hogy lábam Szent Jakab Különös Útját tapossa.

A Pireneusok övezte völgyet betöltötte a zeneszó és a reggeli napfénykoszorú, s ez valami primitív érzéssel töltött el, olyasmivel, ami már kiveszett az emberi fajból, s amelyet képtelen voltam meghatározni, bármi módon szavakba önteni. Különös és erős érzés volt, tehát sietősre fogtam lépteimet, hogy mielőbb arra a helyre érjek, ahol Mme Lourdes szerint a vezetőm vár rám. Anélkül, hogy megálltam volna, levetettem a trikómat, és beleraktam a hátizsákomba. A pántok kicsit föltörték meztelen vállamat, de kárpótlásul öreg tornacipőm olyan puha volt, hogy a legkisebb kényelmetlenséget sem okozta. Közel negyven percnyi gyaloglás után egy kanyarban, amely gigantikus sziklatömböt került meg, egy elhagyatott, régi kúthoz értem. Ott ült a földön egy ötven körüli férfi – fekete hajú, cigányos külsejű –, egy hátizsákban kotorászott, valamit keresett.

– Olá – mondtam spanyolul azzal a félénkséggel, ami akkor fogott el, ha idegenekkel találkoztam. – Bizonyára maga az, aki rám vár. A nevem Paulo.

A férfi abbahagyta a kotorászást, és tetőtől talpig végigmért. A pillantása hideg volt, és nem látszott meglepettnek az érkezésemtől. Rajtam is átfutott a bizonytalan érzés, hogy ismerem őt.

– Igen, téged vártalak, de nem gondoltam, hogy ilyen korán találkozunk. Mit akarsz?

Egy kicsit zavarba jöttem a kérdéstől, aztán azt feleltem, hogy én vagyok az, akit majd végigvezet a Tejúton, hogy megtaláljam a kardot.

– Erre nincs szükség – mondta a férfi. – Ha akarod, én megkeresem neked. Na, döntsd el, de most azonnal.

Egyre furcsábbnak találtam ezt a beszélgetést az ismeretlennel. Mivel azonban teljes engedelmességet fogadtam, készültem, hogy válaszoljak. Ha ő megtalálja a kardot, azzal rengeteg időt takarít meg nekem, és én rögtön visszatérhetek Brazíliába az enyéimhez és az ügyeimhez, amelyek egy percre se mentek ki a fejemből. Persze, az is lehet, hogy ez valami trükk, de abból semmi baj nem származhat, ha válaszolok.

Elhatároztam, hogy igent mondok. És akkor váratlanul spanyol szót hallottam a hátam mögül, erős akcentussal.

– Az embernek nem kell megmásznia a hegyet ahhoz, hogy tudja: magas.

Ez volt a jelszó! Hátranéztem, és megláttam egy negyven-egynéhány éves férfit khakiszínű bermudában, átizzadt, fehér pólóban, amint mereven nézte a cigányt. A haja őszült, bőrét a nap barnára cserzette. Sietségemben megfeledkeztem a védelem legelemibb szabályairól, és testemet és lelkemet majdnem az első utamba akadó ismeretlen karjába vetettem.

– A hajó nagyobb biztonságban van a kikötőben, de a hajókat nem ezért építik – adtam meg a válaszjelszót. A férfi eközben le nem vette a szemét a cigányról, ahogy a cigány se vette le a szemét őróla. Így néztek farkasszemet néhány percig, félelem vagy harciasság nélkül. Végül aztán a cigány a zsákot a földön hagyva megvető mosolyt küldött felénk, és elindult Saint Jean Pied-de-Port irányába.

– Petrus{6} vagyok – mutatkozott be az újonnan érkezett, mihelyt a cigány eltűnt a hatalmas szikla mögött, amelyet alig néhány perce kerültem meg magam is. – Legközelebb légy óvatosabb!

A hangjában rokonszenves tónust fedeztem fel, nem úgy, mint a cigány, vagy akár Mme Lourdes esetében. Felkapta a földről a zsákot, és én észrevettem, hogy a hátsó részére szintén kagyló van rajzolva. Előhúzott egy üveg bort, ivott egy kortyot, majd felém nyújtotta. Ittam én is, és megkérdeztem, ki volt ez a cigány.

– Ez az út a határon vezet, nagyon gyakran használják csempészek és a spanyol-baszk országrészből menekülő terroristák – mondta Petrus. – A rendőrség szinte sosem jár erre.

– Nem válaszoltál a kérdésemre. Ti ketten úgy néztetek egymásra, mint régi ismerősök. És az volt a benyomásom, hogy én is ismerem, azért voltam olyan könnyelmű.

Petrus fölnevetett, és azt ajánlotta, azonnal keljünk útra. Fogtuk a holminkat, és csöndben elindultunk. De Petrus nevetéséből arra következtettem, hogy ugyanarra gondol, mint én.

Ördöggel találkoztunk.

Egy ideig csöndben bandukoltunk, és Mme Lourdes-nak teljesen igaza volt: majd’ három kilométer távolságból még mindig lehetett hallani, ahogy a muzsikusbanda szünet nélkül játszik. Rengeteg kérdésem lett volna Petrushoz – az életéről, a munkájáról, arról, mi szél hozta őt erre a helyre. De tudtam, hogy még hétszáz kilométer együtt megteendő út áll előttünk, s eljön majd a megfelelő pillanat, amikor ezekre a kérdésekre választ kapok. A cigány csak nem ment ki a fejemből, úgyhogy végül megtörtem a csöndet:

– Petrus, szerintem ez a cigány ördög volt.

– Igen, ördög volt. – Hogy igazat adott nekem, a rémület és a megkönnyebbülés keverékét éreztem. – De nem az az ördög, akit a Tradícióból ismersz.

A Tradíció szerint az ördög szellem, se nem jó, se nem rossz szellem, hanem az ember számára hozzáférhető titkok legnagyobb részének őrzője, aki erővel és hatalommal bír az anyagi dolgok fölött. Bukott angyalként az emberi fajjal azonosul, és mindig kész egyezséget kötni, szívességért szívességet tenni. Megkérdeztem, mi a különbség a cigány és a Tradíció ördögei között.

– Útközben majd másokkal is találkozunk – nevetett Petrus. – Magadtól is rájössz majd. De hogy legyen valami fogalmad, próbálj meg visszaemlékezni a cigánnyal folytatott beszélgetésedre.

Felidéztem magamban azt az összesen két mondatot, amelyet a cigánnyal váltottam. Azt mondta, rám várt, és felajánlotta, hogy megkeresi számomra a kardot.

Petrus erre megjegyezte, hogy ez a két mondat tökéletesen beleillik a tolvaj szájába, akit éppen rajtakaptak, hogy idegen hátizsákban turkál: megpróbál időt nyerni, beszél, szívességet ajánl, s közben a menekülésen töri a fejét. Ugyanakkor ennek a két mondatnak mélyebb értelme is lehet, vagyis lehet, hogy a kimondott szavak pontosan fedik a mondanivalót.

– A kettő közül melyik a valódi jelentés?

– Mindkettő. Szegény tolvaj, miközben védekezett, légből kapott szavakat mondott, de épp a megfelelő szavakat. Azt hitte, ravasz, miközben talán egy nagyobb erő eszköze volt. Ha elfutott volna akkor, amikor én felbukkantam, ez a beszélgetés feleslegessé vált volna. De ő a szemembe nézett, és én egy ördög nevét olvastam ki a tekintetéből; az ördögét, akivel majd útközben találkozol.

Petrus számára ez a találkozás kedvező előjel volt, tekintve, hogy az ördög túl korán leleplezte magát.

– De emiatt most ne fájjon a fejed, mert azt mondtam az előbb, hogy nem ő lesz az egyetlen. Lehet, hogy ő a legfontosabb, de nem az egyetlen.

Folytattuk utunkat. A korábbi csenevész növényzetet itt-ott elszórtan álló fácskák váltották fel. Talán jobb lenne követni Petrus tanácsát, s hagyni, hadd történjenek a dolgok a maguk útján. Olykor megjegyzéseket fűzött egyik-másik történelmi eseményhez, amelyik azon a helyen zajlott, ahol épp áthaladtunk. Láttam a házat, ahol egy királynő töltötte a halála előtti éjszakát, egy sziklába vájt kis kápolnát, egy szent ember remetelakát, aki – a vidék kisszámú lakosa megesküdött rá – csodákat tett.

– A csodák nagyon fontosak, nem gondolod? – kérdezte Petrus.

Azt válaszoltam, hogy igen, de soha nem láttam még nagy csodát. A Tradícióban töltött tanoncidőm főként intellektuális síkon zajlott. Bíztam benne, hogy ha visszaszerzem a kardomat, akkor igen, akkor képes leszek olyan nagy dolgokat véghezvinni, amilyeneket a Mesterem csinált.

– És hogy ezek nem csodák, mert a természet törvényeit nem változtatják meg. A Mesterem csupán any-nyit tesz, hogy felhasználja ezeket az erőket, hogy…

Nem tudtam befejezni a mondatot, mert nem leltem az okát annak, hogy a Mester képes materializálni a szellemet, meg tudja változtatni a tárgyak helyét anélkül, hogy érintené őket, és – amint annak nemegyszer szemtanúja voltam –, hogy a felhőkkel borított délutáni eget verőfényes kékséggé varázsolja.

– Talán azért csinálta mindezt, hogy meggyőzzön téged, hogy az ő birtokában van a tudás és az erő – jegyezte meg Petrus.

– Igen, meglehet – mondtam különösebb meggyőződés nélkül.

Leültünk egy kőre, mivel Petrus kijelentette, hogy utál menet közben dohányozni. Szerinte olyankor sokkal több nikotin szívódik fel a tüdőben, s neki a füsttől hányingere támad.

– Ezért tagadta meg tőled a Mestered a kardot mondta Petrus. – Mert te nem tudod az okát, miért tesz csodát. Mert te megfeledkeztél róla, hogy a tudás útja minden ember, minden közönséges halandó előtt nyitva áll. Utazásunk során megtanítok neked néhány gyakorlatot és szertartást, amelyek RAM-gyakorlatok néven ismertek. Legalább egyszer, létezése bizonyos pillanatában mindenki szembetalálkozott valamelyikkel. Kivétel nélkül mindegyikkel – a hétköznapi élet teremtette helyzetekben – találkozhat bárki, aki türelemmel, éleslátással, nyitottsággal közelít hozzájuk.

A RAM-gyakorlatok olyan végtelenül egyszerűek, hogy te meg a hozzád hasonlók, akik túlkomplikálják az életet, nagyon gyakran nem is tulajdonítanak nekik értéket. Pedig ezek, három másik gyakorlatcsoporttal együtt, képessé teszik az embert, hogy elérjen mindent, de az égvilágon mindent, amire vágyik. Jézus dicsérte az Atyát, amikor a tanítványai csodákat tettek és gyógyítottak, és hálát adott azért, hogy Ő ezeket a dolgokat elrejtette a bölcsek elől, és feltárta az egyszerű embereknek. Végeredményben, ha valaki hisz Istenben, hinnie kell abban is, hogy Isten igazságos.

Petrusnak teljesen igaza volt. Ördögi igazságtalanság lenne megengedni azt, hogy csak a művelt emberek számára – akiknek van idejük és pénzük a drága könyvekre – legyen hozzáférhető az igazi tudás.

– A bölcsesség igaz útja csak három dolog révén ismerszik meg – mondta Petrus. – Az első az Agapé, erről majd később beszélek; másodszor: a bölcsességnek kell, hogy legyen gyakorlati haszna az életben, mert anélkül a bölcsesség hiábavalóság, akár a kard, amelyet sosem forgatnak.

Végezetül, olyan útnak kell lennie, amelyet bárki végigjárhat. Olyannak, mint amit te jársz most, mint Szent Jakab Útja.

A délután hátralévő részében egyfolytában gyalogoltunk, s amikor a nap kezdett lebukni a hegyek mögé, csak akkor határozott úgy Petrus, hogy újra megállunk. Körülöttünk a Pireneusok legmagasabb csúcsai még a nappali fény utolsó sugaraiban fürödtek.

Petrus kért, hogy tisztítsam meg egy kis területen a talajt, és ott térdeljek le.

– A RAM Első Gyakorlata az újjászületés. Az elkövetkező hét napon mindennap végre kell hajtanod, így más módon próbálod megtapasztalni a világgal való első kapcsolatodat. Te tudod, milyen nehéz odahagyni mindent, és végigjárni Szent Jakab Útját, hogy megkeress egy kardot; de ez a nehézség csak azért áll fenn, mert a múltad rabja voltál. Egyszer már kudarcot vallottál, s félsz, hogy megint vereséget szenvedsz; már elértél bizonyos dolgot, és félsz, hogy elveszíted. És mégis: van egy erősebb valami, ami mindezen felülkerekedik: a vágy, hogy megtaláld a kardodat. És te úgy döntöttél, vállalod a kockázatot.

Azt válaszoltam, hogy igen, de azért még továbbra is aggasztanak azok a dolgok, amelyekről beszélt.

– Nincs jelentősége. A gyakorlat rövidesen megszabadít a tehertől, amelyet saját magad teremtettél az életedben.

És Petrus megtanított a RAM Első Gyakorlatára, A MAG GYAKORLATÁ-ra.

A MAG GYAKORLATA

Térdelj le a földre. Azután ülj a sarkadra, a tested hajtsd előre oly módon, hogy a fejed a térdedet érintse. A karodat húzd hátra. Magzati pozícióban vagy. Most lazíts, feledkezz meg minden feszültségről. Lélegezz nyugodtan és mélyen. Rövidesen észre fogod venni, hogy kicsiny kis mag vagy, amelyet a föld puha kényelme ölel körül. Minden meleg és kellemes. Alszol, nyugodt az álmod. Hirtelen egy ujj megmozdul. A rügy nem akar tovább mag maradni, növekedni vágyik. Lassan mozgatni kezded a karjaid, és aztán a tested emelkedik és emelkedik addig, amíg a sarkadra nem ülsz ismét. Most lassan, nagyon lassan kezdesz felemelkedni, már a talajon térdelsz. Egész idő alatt azt képzelted, hogy mag vagy, amely kicsírázik, és apránként áttöri a földet.

Elérkezett a pillanat, hogy teljesen a felszínre törjön. Lassan emelkedsz felfelé, az egyik lábadat a talajra helyezve, aztán a másikat is, küzdve az egyensúlyvesztés ellen, ahogyan a rügy küzd, hogy teret nyerjen. Végre talpra állsz. Képzeld el a mezőt körös-körül, a napot, a vizet, a szelet és a madarakat. Egy rügy vagy, amely növekedni kezd. A karod lassan emeld az ég felé. Azután egyre jobban nyújtózol, egyre tovább, mintha el akarnád érni a hatalmas Napot, amely ott ragyog a fejed fölött, amely erőt ad, s amely úgy vonz magához. A tested egyre merevebb; az izmaid megfeszülnek, miközben érzed, hogy növekszel, egyre növekszel, és hatalmassá válsz. A feszültség egyre fokozódik, egészen addig, amíg fájdalmassá, elviselhetetlenné válik. Amikor már nem bírod tovább, kiálts egyet, és nyisd ki a szemed.

Ismételd meg a gyakorlatot hét egymást követő napon, mindig ugyanabban az órában.

*

– Akkor most rajta, csináld – mondta.

A fejemet a térdem közé hajtottam, mély lélegzetet vettem, és kezdtem ellazulni. A testem könnyen engedelmeskedett – talán azért, mert napközben sokat gyalogoltunk, és nagyon kimerült lehettem. Hallgatni kezdtem a föld zsongását, a tompa, rekedt zsivajt, és rövidesen maggá változtam. Nem gondolkoztam. Minden sötét volt, és én álomba merültem a föld mélyén. Hirtelen valami megmozdult. Egy rész volt belőlem, egy icipici részecske, amely fel akart engem ébreszteni, azt mondta, ki kell szállnom innen, mivel „ott fönn” van valami más. El akartam aludni, ez a rész noszogatott. Elkezdte mozgatni az ujjaimat, és aztán az ujjaim mozgásba hozták a karjaimat – de azok nem ujjak és karok voltak, hanem egy kis rügyecske, amely küzdött, hogy legyőzze a föld erejét, és utat törjön magának arrafelé, ahol „az a valami van ott fönn”. Éreztem, hogy a test követni kezdi a karok mozgását. Minden másodperc örökkévalóságnak tetszett, de a magnak ott volt az a valami „ott fönt”, és neki meg kellett születnie, meg kellett tudnia, mi az. Óriási erőfeszítéssel először a fej, aztán a test is emelkedni kezdett. Minden nagyon lassú volt, és nekem küzdenem kellett az erő ellen, amely visszahúzott a föld mélye felé, ahol korábban békésen nyugodtam, ahol örök álmomat aludtam. De győztem, győztem, és végül áttörtem valamit, és már egyenes voltam. Az erő, amely lefelé húzott, hirtelen megszűnt. Áttörtem a földet, és bekerített „az a valami ott fönt”.

A „valami ott fönt” egy mező volt. Érzékeltem a nap melegét, a szúnyogok zümmögését, egy távoli folyó csobogását. Lassan felemelkedtem, csukott szemmel, és – egy egész pillanatig – azt gondoltam, hogy az egyensúlyomat vesztem, és visszatérek a földbe, de mégis továbbnövekedtem. A karjaim kitárultak, a testem kinyúlt. Ott voltam én, újjászületve, kívül-belül fürödni akartam a ragyogó, óriási Napban, amely arra biztatott, hogy tovább nőjek, tovább nyújtózzak, hogy minden ágammal körülfonjam. Egyre jobban és jobban kifeszítettem a karjaimat, testem minden izma belesajdult, és úgy éreztem, ezer méter magas vagyok, s képes vagyok átölelni sok-sok hegyet. És a test nyújtózott, csak nyújtózott, egészen addig, amíg az izomfájdalom oly hevessé vált, hogy nem bírtam elviselni, s kiáltás szakadt ki belőlem.

Kinyitottam a szememet; Petrus állt előttem, mosolygott és dohányzott. Még derengett némi nappali fény, de engem meglepett, hogy nem ragyog úgy a nap, ahogy képzeltem. Megkérdeztem, akarja-e, hogy leírjam az érzéseimet, de nemet mondott.

– Ez nagyon személyes dolog, magadba kell zárnod. Hogyan is értékelhetném én? A te érzéseid, nem az enyémek.

Petrus azt mondta, ott fogunk éjszakázni. Kis tüzet raktunk, megittuk az üveg alján lötyögő maradék bort, megkentem néhány szelet kenyeret májpástétommal, amelyet még Saint Jeanba érkezésem előtt vettem. Petrus lement a közeli folyóhoz, fogott pár halat, parázson megsütötte. Aztán mindketten belebújtunk a hálózsákunkba.

A nagy érzések közül, amelyeket életemben addig tapasztaltam, felejthetetlen volt az az első éjszaka Szent Jakab Útján. Bár nyár volt, mégis nagyon lehűlt a levegő, és éreztem a számban a Petrustól kapott bor ízét. Néztem az eget, a Tejút fölöttem nyúlt el, mutatva az óriási utat, amelyet be kell járnunk. Hajdanában az ilyen hatalmasság nagy-nagy aggodalommal töltött el, szörnyű félelemmel, hogy nem leszek képes elérni, hogy túlságosan kicsiny vagyok hozzá képest. De ma mag voltam, és újraszülettem. Felfedeztem, hogy az álmom és a föld puha kényelme ellenére az élet „ott fönt” sokkal-sokkal szebb. És én örökké tudok születni, ahányszor csak akarok, addig, amíg a karjaim eléggé nagyra nőnek ahhoz, hogy át tudjam ölelni a földet, ahonnét jövök.

{1} Károli Gáspár fordítása.

{2} Rigor – szigor; Amor – szeretet; Misericordia – irgalom; Regnum – királyság; Agnus – bárány; Mundi – világ. – A szerk.

{3} Szent Jakab Útjának franciaországi szakasza több útvonalból áll, amelyek a Puente La Reina nevű spanyol városban futnak össze. Saint-Jean-Pied-de-Port az egyik ilyen – nem az egyetlen és nem is a legfontosabb – útszakasz mentén fekszik.

{4} Belső udvar (spanyol). – A szerk.

{5} Az egyetlen dolog, amit Szent Jakab Útja a francia kultúrára hagyományozott, és joggal a nemzeti büszkeség tárgya, a gasztronómia körébe tartozik: a „conquilles Saint-Jacques” (Szent Jakab-kagyló).

{6} Petrus a valódi nevét mondta nekem. Magánéletét tiszteletben tartandó, más nevet adtam neki. Ez egyébként azon ritka esetek egyike e könyvben, amikor megváltoztattam egy nevet.