Ősi aggyal – egy modern világban (részlet)
Author: Paul Goldsmith
Date: 2026
Description: Amikor nehezen birkózunk meg a mindennapokkal, gyakran önmagunkat hibáztatjuk. A magányt, a szorongást és a kiégést személyes kudarcként éljük meg. Frusztrálttá válunk, ha elérhetetlen célokat hajszolunk, amikor másokhoz hasonlítjuk magunkat, vagy amikor könnyen elkalandozik a figyelmünk. Valójában minderről nem mi tehetünk. Az emberi agy egy, a maitól gyökeresen eltérő környezetben fejlődött ki, ahol más elvárásoknak kellett megfelelni, mint napjainkban. Azok az ősibb, biológiai folyamatok, amelyek a vadonban egykor a túlélésünket biztosították, a modern ökoszisztémában túlterheltté, nyugtala
Publisher: Libri Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

Fordította

Tóth Bálint Péter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Dr. Paul Goldsmith: The Evolving Brain. How to Thrive in a World We Weren’t Made For

Wildfire, London, 2026

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte

Csikós Endre

Első kiadás

Copyright © Dr Paul Goldsmith 2026

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter, 2026

Minden jog fenntartva

A könyvben olvasható esettanulmányok valójában fiktív beszámolók, amelyek a pályafutásom alatt megismert páciensek tapasztalatainak ötvözéséből születtek meg. Bármely valós – akár élő, akár elhunyt – személyhez való hasonlóság pusztán a véletlen műve. Ez alól egyedül Bob inspiráló esete jelent kivételt, amely az ő engedélyével szerepel a kötetben.

PKL-nek és a dominóhatásnak

Tartalom

Bevezetés | Ősi agy egy modern világban

Első fejezet | A fenntartó agy

Második fejezet | A motiváló agy

Harmadik fejezet | A melankolikus agy

Negyedik fejezet | A szívagy

Ötödik fejezet | Az utánzó agy

Hatodik fejezet | A megerősítésre vágyó agy

Hetedik fejezet | A befolyásoló agy

Nyolcadik fejezet | A kiterjesztett agy

Kilencedik fejezet | A kifinomult agy

Tizedik fejezet | Az alkalmazkodó agy

Tizenegyedik fejezet | A rendszerező agy

Tizenkettedik fejezet | A kalibráló agy

Tizenharmadik fejezet | Az igazságos agy

Tizennegyedik fejezet | Az egómentes agy

Zárszó | A nagy teljesítményű agy

Utószó | Mi van az agyon túl?

Köszönetnyilvánítás

További olvasmányok

Jegyzetek

Helyzetmutató

Bevezetés Ősi agy egy modern világban

Ellentmondásos korban élünk. Az emberiség történetében még sosem állt rendelkezésünkre ekkora tudás, ennyi eszköz és ilyen mértékű anyagi bőség. Képesek vagyunk megváltoztatni a gének szerkezetét, létrehoztuk a mesterséges intelligenciát, és pillanatok alatt bárkivel kapcsolatot teremthetünk a világ bármely pontján. Mégis, az említett lenyűgöző vívmányok ellenére a stressz, a szorongás és a depresszió elképesztő méreteket ölt. A kiégés mindennapos, egyre többen magányosak, és még azok is gyakran nyomasztó elégedetlenséget éreznek, akik sikeresnek tűnnek. Miért van az, hogy a lenyűgöző fejlődés ellenére sokan úgy vélik, valami nincs rendben?

Ez a könyv választ kínál erre a kérdésre. Neurológusként és idegtudósként nap mint nap látom, miként küzd az agyunk – amelyet évmilliók finomhangoltak a túlélésre az ősi világban –, hogy optimálisan működjön a bennünket körülvevő, gyorsan változó modern környezetben. A világ elképesztő ütemben alakult át, ám az agyunk alapvető szerkezete nagyrészt változatlan maradt. Ez a könyv azt vizsgálja, hogy az ősi agyi struktúrák és a modern élet közötti feszültség miként befolyásolja az érzelmeinket, a döntéshozatalunkat, a kapcsolatainkat, a mentális egészségünket, sőt a társadalmi struktúráinkat is.

Az agyunk lényegében a megmaradásunkat szolgáló eszköz: elsődleges feladata annak biztosítása, hogy elég sokáig éljünk a génjeink továbbörökítéséhez. Minden más – az érzelmeink, az ösztöneink, az életcéljaink – ebből az alapvető funkcióból származik. Ez az alapvetés magyarázza meg azt is, miért viselkedünk úgy, ahogy, miért vonzódunk bizonyos gondolkodási és cselekvési mintákhoz, és oly gyakran miért küzdelmes számunkra a modern élet.

A legtöbb pszichológiával és neurológiával foglalkozó könyv vagy az agy komplexitására, vagy a mentális jóllét javítását szolgáló gyakorlati tanulságokra helyezi a hangsúlyt. Ebben a könyvben igyekszem összekapcsolni a kétfajta megközelítést. Az evolúció során létrejött, az érzelmeinket és a motivációnkat alapvetően meghatározó folyamatok vizsgálatával kezdjük, majd eljutunk azokig a kifinomult képességekig, amelyek emberré tesznek bennünket. Menet közben nemcsak azt fedjük fel, miért siklanak félre bizonyos dolgok, hanem azt is, mit tehetünk ezek ellen.

A könyv legfontosabb üzenete, hogy sok modern kori küzdelmünk – a krónikus stressztől a társas szorongáson át a koncentráció fenntartásával kapcsolatos nehézségekig – nem az állítólagos egyéni hiányosságainkból fakad, hanem az agyunk evolúciós környezete és a mai világunk közötti alapvető eltérést tükrözi. Ennek felismerése megszabadít az önhibáztatástól, és képessé tesz a valódi változásra, legyen szó akár a viselkedésünk megváltoztatásáról, akár a környezetünk átalakításáról, hogy az jobban illeszkedjen az agyunk adottságaihoz.

A könyvemben belülről kifelé haladó megközelítést alkalmazok: az agy legalapvetőbb és legősibb struktúráival kezdem – azokkal a központi hálózatokkal, amelyek a túlélésünkért felelnek, és a döntő motivációinkat vezérlik –, majd fokozatosan haladok a komplex gondolkodásért, a társas interakcióért és az elvontabb érvelésekért felelős, később kialakult részek felé. Minden fejezet az agy egy-egy alapvető funkcióját járja körül, feltárva annak evolúciós eredetét, modern kori megnyilvánulását és azt, hogy mi történik, ha az adott funkció határait feszegetjük.

Útközben betekintést nyújtok egy neurológiai klinika mindennapjaiba: egy-egy beteg példájából látjuk majd, mi történik az agyban, ha valami nem megfelelően működik. A hétköznapi emberek küzdelmei és sikerei evolúciós örökségünk mindennapi következményeit szemléltetik.1 Megosztom olvasóimmal az evolúciós örökségünkből fakadó kulcsfontosságú törvényszerűségeket, amelyek meghatározzák emberi létezésünket. Ezeket az „emberi lét alapelveiként” emlegetem. A legfrissebb idegtudományi kutatások eredményeinek segítségével megvizsgáljuk, egy boldogabb és egészségesebb élet reményében hogyan működhetünk együtt az ősi agyunkkal – ahelyett, hogy ellene dolgoznánk. Azt is górcső alá vesszük, miként formálódik maga a társadalom olyanformán, hogy annak rendszerei nem feltétlenül optimálisak az agyunk számára. Noha mi alakítjuk a környezetünket, az is visszahat ránk – ennek a kölcsönhatásnak a felismerése segíthet abban, hogy jobban navigáljunk a modern élet útvesztőiben.

Abban bízom, hogy az utunk végén újfajta tisztánlátással tekintünk majd az agyunkra és a saját küzdelmeinkre is. Ez nem egy hagyományos értelemben vett önsegítő könyv. Remélem ugyanakkor, hogy az elolvasásával jobban megértjük a gondolatainkat és a cselekedeteinket alakító erőket, valamint azt, hogyan hozhatunk jobb döntéseket nemcsak egyénenként, hanem társadalmi szinten is. Ha boldogulni szeretnénk a modern világban, először meg kell értenünk a fejünkben működő ősi gépezetet.

Első fejezet A fenntartó agy

John, az egykori tanár és anyakönyvvezető, 67 évesen jelentkezett be hozzám. Egyre súlyosbodó izomrángások és -gyengeség gyötörték. Nagyon vékony volt. Talán izomsorvadás miatt, ezt persze nem tudhattam. Nehéz tweedöltönyt és szépen megkötött nyakkendőt viselt, amivel igyekezett magabiztosságot sugározni – és a legrosszabb félelmeit palástolni. Netán motoneuron-betegsége (MND) lenne, ami lassú bénuláshoz vezet, és gyakorlatilag élőhalottá változtatja az illetőt?2

Ahogy megvizsgáltam a férfit, egyre több árulkodó jelre figyeltem fel: erőtlen, remegő nyelv, sorvadásnak indult izmok a hátában, a felkarjában és a bal kézfejében. Amikor finoman megütöttem a bicepszínt, a karja hirtelen meglendült, mire a férfi váratlanul felnevetett. A felesége említette, hogy John gyakran egészen apró dolgokon nevette el magát, majd a következő pillanatban sírva fakadt. Ez a fajta érzelmi labilitás is a diagnosztikai kirakós egyik darabja volt. Nemcsak a perifériás mozgatóidegek károsodására utalt, hanem azok homloklebenyben található kapcsolataira is, ami az érzelmi kontroll károsodásához vezetett. Tőlem kellett megtudnia, hogy a félelmei megalapozottak voltak.

A meglehetősen lehangoló prognózis ellenére az öregúr egyszerűen nem tudta elfogadni, hogy ne létezne alkalmas kezelés. Sorra kereste az alternatív terápiákat, külföldön is, egyre reménykedve, miközben előbb bottal, majd csak járókerettel bírt mozogni, mígnem kézi meghajtású, aztán elektromos kerekesszékbe kényszerült. Miután a nyelés, sőt a beszéd képességét is elvesztette, már csak szondán keresztül lehetett táplálni, lélegeztetőgépre került, és kizárólag szemmozdulatokkal tudott kommunikálni. Családja szintén nem volt hajlandó feladni, és ragaszkodott a sorozatos tüdőgyulladások megfelelő kezeléséhez.

Vajon mi az, ami ilyen kilátástalannak tűnő helyzetben is arra késztet bennünket, hogy tovább küzdjünk? A folytatásra irányuló velünk született vágy, az élni akarás rendkívül erős. Olyan ősi ösztön ez, amely leginkább a gyermekeinkkel kapcsolatban nyilvánul meg. Ezt azok a szívszorító történetek is bizonyítják, amikor a szülők súlyos agyi degeneráció ellenére sem hajlandók lemondani a gyermekeik életéről. Ahogy John példája is mutatja, ez az ösztön minden életkorban jelen van, és néha egészen a végsőkig kitart.

Ezeknek a késztetéseknek a megértése, illetve annak a feltárása, hogy miként alakultak ki az agyunk evolúciós fejlődése során, elengedhetetlen ahhoz, hogy boldogulni tudjunk a modern világban. Ahogy az ókori filozófusnak, Hérakleitosznak tulajdonított mondás szól: „Semmi sem állandó, csak a változás maga.” Ez a paradoxon alapvetően meghatározza a biológiai létezésünket: az állandóság elérése folyamatos alkalmazkodást és fejlődést kíván. A legelején kezdjük: annak az alapvető elvnek a megismerésével, miként teszi lehetővé maga a változás az élet folytonosságát.

Fennmaradni

Ahhoz, hogy megértsük a mindennapjainkban tapasztalt összetett érzelmeket és motivációkat, először le kell hántanunk agyunk külső rétegeit, és meg kell vizsgálnunk azokat az alapvető „áramköröket” – vagyis központi funkciókat –, amelyek a hangulatunkat és a törekvéseinket határozzák meg. Amikor embriókorunkban fejlődésnek indul az agyunk, a mélyen lévő alaphálózatok alakulnak ki először. Ezek magunkban hordozott evolúciós örökségként az évmilliók alatt nagyrészt változatlanok maradtak, és nemcsak az emberekben, hanem sok más fajban is megtalálhatók. Minden további komplexitás csak erre rakódik rá.

Ha az utóbb kialakuló rétegek irányítják a világgal való interakcióink túlnyomó többségét, felmerül a kérdés: mégis miért van szükségünk ezekre az alapfunkciókra? Mi a feladatuk? Mi célt szolgálnak? Egyáltalán: miért van agyunk? Ha az evolúciós örökség mélyére hatolunk, s feltárjuk, miért gondolkodunk és viselkedünk úgy, ahogy, könnyebb megértenünk, miért hatékonyak bizonyos pszichológiai és önsegítő gyakorlatok, és minden jó szándék ellenére mások miért tévesztenek célt. Ezeknek az alapelveknek a megértése nemcsak tisztázza, mi az, ami működik, hanem arra ösztönöz, hogy nagyobb eséllyel alkalmazzuk is őket a saját életünkben.

Valamennyi cselekedetünk végső mozgatórugója a génjeink továbbadása. Mindent ennek rendeltek alá. A nyilvánvaló reménytelenség ellenére ezért kapaszkodott John és családja az utolsó utáni szalmaszálba is, és újabban ezért kényszerül a Legfelsőbb Bíróság egyre több kétségbeesett szülő ügyét tárgyalni. Ugyancsak ez az ok áll a mindennapi élet szenvedélyei és szürkesége mögött is: ezért húzzuk fel magunkat apróságokon, és ezért okoznak örömet bizonyos jelentéktelennek tűnő események. Mindezek az impulzusok, érzések, érzelmek és élmények végső soron ugyanarra vezethetők vissza.

Kezdjük azzal, hogy megvizsgáljuk evolúciós örökségünket, vagyis azt, honnan jöttünk, és milyen erők hajtanak minket előre. Fel kell tárnunk fajunk múltját, jelenét és jövőjét.

Ha az emberben nem lenne meg a veleszületett reprodukciós ösztön, akkor egyáltalán nem is léteznénk. A legtöbb olvasó minden bizonnyal ismeri Darwin nevét vagy a legalkalmasabb túlélésének elvét, ami azt jelenti, hogy egy adott környezethez legjobban alkalmazkodó tulajdonságok öröklődnek tovább a legnagyobb eséllyel. De mit is jelent az „alkalmasság” az agy vonatkozásában? Ahhoz, hogy teljes mértékben átlássuk, miért szükséges az élethez a szaporodási ösztön, és milyen célra fejlődött ki az agyunk, először a „túlélés”, tágabb értelemben véve pedig a folytonosság és a fennmaradás alapelveit kell megértenünk. Ezek az elvek irányítanak mindent, a legegyszerűbb élettelen tárgyaktól a legbonyolultabb élő szervezetekig. Ahhoz, hogy lássuk, az agy által vezérelt emberi lét miként biztosítja egyre kifinomultabb módszerekkel a saját folytonosságát, először a legegyszerűbb tárgyak fennmaradásával érdemes kezdenünk.

Bizonyára a kedves olvasó is járt már sziklák között vagy szurdokokban, különféle sziklaalakzatok mellett elhaladva. A tekintetedet talán meg is ragadta a rétegekben lévő apró kristályok csillogása vagy az egymásra rakódott kőzetek rétegzettsége. Még akár azon is eltűnődhettél, mióta lehetnek ott, és mi mindent „láthattak” amolyan megfigyelőként a kezdetektől napjainkig.

A kőzetek azért vannak még mindig itt, mert a szerkezetük rendkívül stabil. Ha egy hatalmas kataklizma következtében óriási hő és nyomás érné őket, rendkívül hosszú „életük” ugyan véget érne, addig azonban fennmaradnak. Mi tehát a kapcsolat a stabilitás és a fennmaradás között? Ahhoz, hogy erre választ kapjunk, érdemes megfigyelni, hogyan jelenik meg a stabilitás és a fennmaradás az élő és élettelen rendszerekben, és ezáltal megérthetjük az élet eredetét is.

Az idők hajnalán, amikor az élet építőelemei létrejöttek, a Földet borító ősóceánok ásványi anyagokban gazdag, porózus kőzeteiben alapvető fontosságú molekulák lapultak. E molekulák túlnyomó többsége vagy gyorsan eltűnt, vagy egyszerűen ott maradt, hogy csendes magányában nyomon kövesse a bolygó evolúcióját. Ezek némelyike azonban véletlenszerű reakcióba lépett egymással, és ezáltal létrejött egypár összetettebb struktúra. Ritkán ugyan, de a reakciók során egy-egy molekula olyan szerkezetre tett szert, ami különleges tulajdonsággal ruházta fel: képessé vált sablonként működni, lehetővé téve a közelében lévő más molekulák számára, hogy hasonló szerkezetet vegyenek fel, és szorosan mellé simuljanak – mint az ágyban „kis kifli, nagy kifli” módjára összebújó emberpár. Ha több molekulának sikerült szépen egymásra rakódnia, kristályszerkezet jött létre, amely stabilabb, így nagyobb eséllyel marad fenn. A sziklák lényegében óriás kristályszerkezetek, vagyis olyan molekulák együttesei, amelyek a megmaradásukat biztosító stabil formában kapcsolódnak egymáshoz. Ezért építjük inkább kőből a házainkat.

De mi különbözteti meg az élő szervezeteket ezektől a látszólag örök életű szikláktól? A legfontosabb különbség a replikációs folyamat méretében és természetében rejlik. A biológiailag aktív molekulák képesek elválni az ősszerkezetektől, magukkal víve az információt, és útközben beépítenek esetleges variációkat is. Ez a mobilitás és rugalmasság teszi lehetővé az élő rendszerek fejlődését. Ezzel szemben a sziklákban található molekulák helyzete rögzített, azaz merev és nagy kiterjedésű szerkezetben kötődnek a szomszédjaikhoz. Noha ez a kőzetet rendkívül stabillá teszi, egyben azt is jelenti, hogy képtelen alkalmazkodni és fejlődni. A hosszú élettartam szempontjából ők tekinthetők nyertesnek, de a Holdra például sosem fognak elszállni.

Ezzel szemben a biológiai replikáció kis léptékű, ismétlődő jellege lehetővé teszi az élő rendszerek számára, hogy sokszínű szerkezeteket alkossanak – új funkciókkal és megjelenő értelemmel kiegészülve. A sziklaszilárd stabilitásnak a hiánya azonban azzal a hátránnyal jár, hogy a biológiai struktúrák eredendően „esendők”: a természet erői vagy egy másik, kissé előnyösebb tulajdonságokkal rendelkező biológiai struktúra könnyen elpusztíthatja őket.

Az élet evolúciója

Az élet az alapvető fontosságú anyagok elegyéből – közkedvelt nevén az őslevesből – jött létre, amikor megjelentek azok a molekulák, amelyek képesek voltak létrehozni önmaguk másolatát – ezek az élet alapját képező biomolekulák. Vitathatatlanul ezen a ponton válnak el egymástól az élettelen és az élő dolgok. Valójában mi is az élet? A jelen eszmecsere keretei között így határoznám meg: az élet olyan struktúra, amely eltűnik (meghal) ugyan, de a másolatkészítés révén mégis fennmarad. Ezzel szemben az olyan molekuláris struktúrák, mint például a kőzetek, ha geológiai vagy bolygóméretű kataklizmák következtében megsemmisülnek, minden örökség nélkül tűnnek el, mivel nem képesek önmagukról másolatot létrehozni.

Azoknál a molekuláknál, amelyek képesek voltak lemásolni magukat, de nem annyira „sikeresen”, hogy a másolatok szuperstabil struktúrákká, például kőzetekké kristályosodjanak, a replikációs folyamat nem mindig hozott azonos eredményeket. Néha véletlenszerű formabeli különbségek jelentek meg, és ezek a módosulások nagyon ritkán funkcionális különbségekhez vezettek. Ha ez a funkció előnyt jelentett a replikációban a többi molekulához képest, akkor az adott molekulaforma vált az uralkodóvá és a legelterjedtebbé. Tulajdonképpen ez a darwinizmus lényege.

Innentől kezdve az egyre növekvő összetettség ismétlődő ciklusai következtek. A molekulák képessé váltak arra, hogy más molekulákkal összekapcsolódjanak, miközben az alakjuk és az elektromos töltésük lehetővé tette, hogy egész készletek kapcsolódjanak egymáshoz. Mint egy hatalmas, véletlenszerűen formált kirakójáték darabjai, amelyek addig keresik a megfelelő illeszkedést, amíg ki nem rajzolódik a legjobb kép. Egy-egy molekulaegyüttes akár más molekulák kialakulását is kiválthatta, ami végül elvezetett a DNS–RNS–fehérje irányhoz (az úgynevezett proteinkaszkádhoz). Ez a molekuláris biológia lényege: a DNS tárolja a genetikai információt, amely azután RNS-molekulákba másolódik, ezek pedig utasításokat adnak a sejtek építőköveinek számító fehérjék felépítéséhez és elrendeződéséhez.

Közben a folyamat léptéke tovább nőtt: az említett fehérjék véletlenszerűen eltérő formákat öltöttek, és szuperstruktúrákká álltak össze, amelyek már sejtként voltak azonosíthatók. Egyes sejtek túlélték a többit, ezek lettek a „legjobbak”, ami egyszerűen úgy értendő, hogy „túlélésre alkalmasabbak”. A sejtek evolúciója során megjelentek a többsejtű struktúrák, amelyek közül néhány a túlélés szempontjából előnyösebbnek bizonyult a többinél.

Végső soron az élet általunk ismert valamennyi formájára érvényes a természetes szelekció folyamata, amely a túlélést és a szaporodás esélyét növelő tulajdonságok fennmaradását biztosítja. Bár látszólag vajmi kevés köze van a mindennapi valóságunkhoz, alapvető örökségünk a fennmaradás kényszerének – mi sem lehetnénk itt, ha nem lett volna előttünk egy korábbi építőelem – és a biológia sérülékeny, mulandó természetének az ötvözete. Más szavakkal: ahhoz, hogy létezhessünk, szükségünk volt valamire, ami képes továbbadni a replikációs utasításokat, ugyanakkor nem túl merev, és lehetővé teszi a változást. Ez a mi genetikai felépítésünk, azokkal a kifejlődött folyamatokkal együtt, amelyek növelik annak a valószínűségét, hogy a génjeink lemásolódjanak és átöröklődjenek a jövő nemzedékeire. Küzdelmeink és nehézségeink mind ebből a folyamatból fakadnak: a munkahelyi erőfeszítéseink, a kollégákkal való súrlódások, az internetes keresési előzményeinkből feltáruló szenvedélyeink – valamennyi visszavezethető a fennmaradásra törekvésre. A molekuláktól egészen az elménkig semmi sem pusztán önmagáért létezik, hanem azért, hogy továbbadja azt, ami megelőzte.

Az emberi létezés első alapelve

Az élet nem bennünk, hanem rajtunk keresztül folytatódik

Az evolúció négy korszaka

A biológiai evolúció és a természetes szelekció rendkívül kifinomult folyamat, amely évmilliárdokon át fokozatosan, lépésről lépésre optimalizálta a környezethez való alkalmazkodást. De hogyan jutottunk el az említett többsejtű csoportosulásoktól a felegyenesedve járó és beszélő lényekig, akik szerényen sapiensnek (bölcsnek) nevezik magukat? Az ember kialakulása négy korszakon keresztül bontakozott ki.

Az első korszak – az imént leírt formálódó szakasz – megdöbbentő módon 3 milliárd évig tartott. Ez idő alatt az egysejtűek a folyamataik optimalizálásával képessé váltak arra, hogy energiát nyerjenek a tengeri környezetükből, amit aztán további sejtek létrehozására fordítottak. A korszak végére a sejtek elérték a szinte tökéletes állapotot.

A második korszakban a sejtek összekapcsolódtak, hogy többsejtű szervezeteket alkossanak, amelyek szövetekkel és szervekkel rendelkeztek, vagyis olyan különálló sejtcsoportokkal, amelyek mindegyike egy-egy adott funkcióra specializálódott. Ekkor vált létfontosságúvá a tanulás és a memória, valamint a szervek koordinációja. Ennek érdekében egyes sejtek megnyúltak, és idegsejtekké, azaz neuronokká alakultak: olyan speciális hírvivő sejtekké, amelyek feladata, hogy az információt a testben közvetítsék. A szimmetrikus testfelépítésű állatoknál ez a kapcsolódás akkor működött a legjobban, ha középen egy összekötő idegnyaláb futott, a „pilótafülke” felőli oldalon – elöl, a környezet felé nézve – pedig egy feldolgozó neuronokból álló idegcsoport tömörült. Idővel ez fejlődött tovább: az állatoknak feje lett, benne az aggyal, vagyis egy neuronokból álló csoportosulással. További fejlődések során eljutottunk a férgektől a halakon át a hüllőkig.

A harmadik korszakban az emlősszerű hüllőkből kifejlődtek az emlősök, és megjelent a szoptatás, ami az utódok táplálását és így hosszabb fejlődési folyamatot tett lehetővé. Az, hogy a születéskor nem kell teljesen kifejlett formát elérni, és készen állni az önálló túlélésre, lehetőséget biztosít a születés utáni fejlődésre, például az agy növekedésére. Ha ez az anyaméhben menne végbe, a fej nem férne át az anya medencéjén anélkül, hogy péppé ne zúzódna. A meghosszabbított, születés utáni fejlődési időszak révén a környezet sokkal nagyobb hatást gyakorolhat az agy növekedésére és a benne lévő kapcsolódásokra ahelyett, hogy kizárólag a benne rögzült ösztönökre hagyatkozna. Ez volt az a kulcsfontosságú tényező, ami lehetővé tette a főemlősök evolúcióját, a modern viszonyok között azonban kiszolgáltatottá tesz minket.

A negyedik korszakban, mintegy 2-3 millió évvel ezelőtt, megjelent a Homo nemzetség, amelynek tagjai hatalmasra nőtt aggyal rendelkező, fejlett emlősök voltak. A Homo sapiens, azaz az emberi faj, körülbelül 300 ezer évvel ezelőtt jelent meg Afrikában. A korai populációk valószínűleg kihaltak, mígnem egy későbbi, körülbelül 60-70 ezer évvel ezelőtti hullám Eurázsiába vándorolt, és végül benépesítette az egész bolygót. A Homo sapiens csak egyike a Homo nemzetség számos, gyakran egy időben létezett fajának. Az egy nemzetségbe tartozó fajok számos jellemzőn osztoznak, mégis különböznek egymástól, mint például az oroszlánok és a tigrisek, amelyek mind a Panthera nemzetséghez tartoznak, mégis egyedi vonásaik vannak. Ami a saját nemzetségünket illeti, nem árt tudatosítani magunkban, hogy a Homo sapiens agya hasonló vagy akár kisebb is, mint a körülbelül 40 ezer évvel ezelőttig élt embercsoporté, a Homo neanderthalensisé.3 Akkor vajon miért maradtunk fenn mi, ők pedig nem?

Noha az egyéni feldolgozási kapacitásunk kisebb lehetett, mint a neandervölgyieké, a Homo sapiens erőssége a tudás megosztására és az együttműködésre való képességben rejlett. Egyetlen ember sem tudná önállóan elvégezni azokat a komplex feladatokat, amelyekre napjainkban hagyatkozunk, legyen az egy iPhone, egy autó vagy akár egy ing elkészítése. Érvelhetnénk amellett, hogy az utóbbi lehetséges, de ne feledjük, hogy ez magában foglalja a gyapottermesztést, a szövőgépek megépítését és a gombok gyártását is. Az okos dolgok létrehozása együttműködést és egy sor idegrendszeri kontrollmechanizmust igényel, amelyek egyszerre készítenek fel minket a modern világra, de – amint azt a későbbi fejezetekben látni fogjuk – hátráltathatnak is minket a mindennapi életben.

A négy fejlődési korszak végén egyszerre vagyunk hihetetlenül összetettek és egyszerűek. Egy megtermékenyített petesejt, amely egy ember létrejöttéhez szükséges összes információval bír, mindössze 1,6 gigabájt információt tartalmaz, ami kevesebb, mint 1%-a egy iPhone memóriájának. Az információnak ez a fajta tömörsége felfoghatatlan, ugyanakkor az összetettség gyakran nagyon egyszerű folyamatokból is kialakulhat.

Képzeljünk el egy tavat, amelybe követ dobunk. A becsapódási ponttól koncentrikus körök jelennek meg a víz felszínén. Ha két követ dobunk a tóba különböző helyekről, a hullámok előre megjósolható módon hatnak egymásra. Amint tíz követ hajítunk a vízbe tíz különböző helyen – de nem látjuk, honnan, csak a víz felszínén kialakuló mintázatot figyeljük –, az értelmezhetetlennek és rendkívül bonyolultnak tűnik. Aztán dobjunk ezer követ a tóba, de nem egyszerre, hanem meghatározott időrendben. A víz felszínén kialakuló mintázat immár rendkívül bonyolult lesz. Ha viszont a köveket pontosan ugyanolyan mintázat szerint, ugyanannyiszor és azonos sorrendben dobjuk a tóba, a víz felszínén kialakuló változás is ugyanolyan lesz. A köveknek egyáltalán nem áll szándékában komplexitást előidézni, mégis ez történik. Az evolúció is hasonló módon valósul meg apró génjeinken keresztül. Önmagában nincs célja, előzetes terve vagy szándéka. Az összetettsége egyszerűen egy nagyon kompakt utasításkészletből fakad, mint a köves példánk esetében.

Fontos tudatosítanunk, mennyi időbe is telt mindez: 2 milliárd évbe, hogy megjelenjen a legegyszerűbb sejt, 1 milliárd évbe, hogy kialakuljanak a specializált sejtek és további 500 millió évbe, hogy ezek a sejtek összekapcsolódjanak, és kialakuljon egy egyszerű féreg, amelynek agyi felépítését aztán mi is megörököltük. Az ezt követő további variációk már csak az alapszerkezet „díszítményei”: az emlősök 300 millió évvel később jelentek meg, a főemlősök további 60 millió évvel később, az első emberszabásúak (hominidák) pedig mindössze 5 millió évvel ezelőtt. A modern ember (Homo sapiens) mindössze 300 ezer éve létezik. Hogy ezt jobban megértsük: az emberiség az élet földi kezdete óta eltelt időnek mindössze a 0,01%-át töltötte ki.

A legnehezebb és a leghosszabb ideig tartó feladat az első szakasz volt: amíg egy árva sejt képessé vált megfelelően hatékony kémiai reakciókra, jelátviteli folyamatokra, az érzékelésre és a cselekvésre. Innen már szinte csak egy ugrás kellett az emberi intelligencia későbbi megjelenéséhez. Valójában csupán az utolsó 12 ezer évben, a mezőgazdasági forradalmat követően kezdték az emberi civilizációk jelentősen átalakítani a környezetüket, ami az elmúlt néhány évszázadban a gyors technológiai fejlődésnek köszönhetően drámai mértékben felgyorsult. Az ipari forradalom óta alig telt el 200 év, a digitális forradalom óta pedig mindössze néhány évtized.

Környezetünk átalakulásának sebessége messze meghaladja az evolúciós alkalmazkodás ütemét, ami az ősi ösztöneink és a modern világ által támasztott elvárások közötti feszültséghez vezet. Akár tetszik, akár nem, továbbra is az ősi környezetünkhöz tervezett kontrollmechanizmusokkal kell boldogulnunk. Olyan ez, mintha a legújabb, legbonyolultabb szoftvert egy régi, elavult számítógépen próbálnánk futtatni; még működik, de nehezen tartja a lépést az elvárásokkal. A külvilágból érkező összes információt olyan örökölt rendszerekkel dolgozzuk fel, amelyek meghatározott módon működnek, és amiket ősi kihívások csiszoltak tökéletesre. Cserébe a feldolgozás olyan cselekedeteket, viselkedésformákat és gondolatokat hív életre, amelyek hatással vannak a környezetünkre.

A későbbiekben tisztázzuk, mik is valójában a motivációk és az érzelmek. Evolúciós értelemben a boldogság, a szomorúság, a harag, a féltékenység, a félelem – vagy bármely más, a hétköznapi életünket színesítő érzés – csupán olyan jelenségek, amelyek a hatékonyabb fennmaradásunkat segítik más élőlényekkel szemben, vagy legalábbis a múltban ezt tették. Következésképpen a szomorúságra vagy a féltékenységre nem eredendően negatív dologként kell tekinteni, hanem olyan érzelmekként, amelyek azért alakultak ki, mert – történelmi kontextusban legalábbis – hasznos funkciót töltöttek be.

Az emberi létezés következő alapelve

Az evolúciót nem érdekli a boldogságunk, de ettől még törekedhetünk rá

Bármennyire alkalmazkodóképes is az emberi természet, alapvetően előrehuzalozott. Ha ezt nem látjuk világosan, akkor a társadalmi struktúráink hibásak, a személyes életünk kialakítása, a hétköznapi feladatok elvégzése és általánosságban az életfelfogásunk szükségtelenül gyötrelmes lesz. Fontos megértenünk, mik az alapvető késztetéseink, milyen célból alakultak ki, és sokszor miért nincsenek összhangban a jelennel. Ha ezt tudatosítjuk magunkban, képessé válunk arra, hogy hatékonyabban alakítsuk e késztetések kifejeződését.

Mit jelent mindez számodra?

Ne feledd: kizárólag azért vagyunk itt, mert megvolt bennünk a fennmaradáshoz szükséges kényszer. Ez a természetünk. Az evolúció senkivel sem kedveskedik. A kedvességre való hajlam csupán eszköz, amely azért alakult ki, mert hasznos a megmaradás szempontjából. Fontos hangsúlyozni, hogy nem feltétlenül akarunk mindent a magunkévá tenni, és ez természetes. Az evolúció szempontjából „hasznos” tendenciák kellemetlenek vagy egyenesen károsak is lehetnek, hasonlóan ahhoz, amikor a reklámipar azért nevez valamit „természetesnek”, hogy azt sugallja, az jó. A földgáz is természetes, de csak a közelmúltban váltak nyilvánvalóvá a káros hatásai. Vagy vegyük a sérüléskor fellépő természetes fájdalomreakciót, ami elkerülő cselekvést vált ki (például eltávolodást vagy teljes mozdulatlanságot). Ha a műtőasztalon találjuk magunkat, minden bizonnyal inkább az érzéstelenítést választjuk a „természetes” fájdalom helyett.

Sok szempontból két lábon járó „régiségek” vagyunk: az agyunk és a testünk amolyan evolúciós relikviák, amelyeket egy rég letűnt világra terveztek. Mégis ezzel az ősi eszközkészlettel kell boldogulnunk a modern élet útvesztőiben. A könyv lapjain végigvesszük, miként alakítja az agyunk felépítése és a modern valóság közötti szakadék az életünk szinte minden területét, a mentális egészségtől a társas interakciókig. Ennek a jókora távolságnak a tudatosítása kulcsfontosságú nemcsak a túlélésünk, hanem a boldogulás szempontjából is.

Az emberi létezés újabb alapelve

Egy ősi környezetre optimalizáltak minket

A motoneuron-betegségben (MND) szenvedő John végül békésen hunyt el otthonában, egy kiváló palliatív ellátást nyújtó csapat felügyelete mellett. A története arra emlékeztet minket, hogy bár nem mindig irányíthatjuk az események kimenetelét, azt igenis megválaszthatjuk, hogyan reagálunk rájuk, és sosem vagyunk teljesen egyedül. Mindazok, akik a jövőben hasonlóan szörnyű helyzetben találják magukat, vagy bármely más kihívással szembesülnek, remélhetőleg mélyebb megértéssel viszonyulnak majd az adott helyzethez, hogy képesek legyenek ne csak a számukra kellemes, hanem a rossz pillanatokat is lelki nyugalommal és békében fogadni.

Az agyunk evolúciós alapjaihoz tett első kirándulásunk során érintettünk néhány olyan alapelvet, amit érdemes szem előtt tartanunk e könyv lapjain. Minden tevékenységünk a fennmaradásra vezethető vissza. Az érzelmeinket, a motivációinkat és a döntéseinket irányító alapvető idegpályák évmilliókkal ezelőtt alakultak ki, és lényegében azóta változatlanok. Az evolúció soha nem a boldogságot részesítette előnyben, hanem a túlélést. A félelem, a vágyakozás és a társas kapcsolatok iránti igény azért létezik, mert egykor segítették őseinket a zord és kiszámíthatatlan környezetben való túlélésben. A modern világban azonban ezek az ösztönök nem mindig jól szolgálnak minket. Ha megértjük az elménket formáló erőket, megtanulhatjuk, hogyan navigáljunk hatékonyabban a környezetünkben, és miként alkalmazkodjunk úgy, hogy az ne csak a túlélésünket, hanem a boldogulásunkat is elősegítse.

Gyakorlati tanulságok

Valahányszor eluralkodnak rajtunk az érzelmeink, vagy kontraproduktívnak tűnően viselkedünk, ne feledjük: ezek a reakciók nem eredendően hibásak vagy irracionálisak. Sokkal inkább olyan ősi túlélési mechanizmusok lenyomatai, amelyek a modern világban már nem feltétlenül szolgálnak minket. Ennek felismerése az első fontos lépés olyan stratégiák kidolgozásához, amelyekkel nem az evolúciós örökségünk ellen, hanem azzal együttműködve dolgozhatunk. Ez a felismerés két fontos cselekvés előtt nyithat utat: úgy alakítsuk a környezetünket, hogy az a jóllétünket támogassa, illetve tanuljuk meg, hogyan formálhatjuk a saját válaszreakcióinkat. Ezeket a stratégiákat a további fejezetekben tárjuk fel.

A következő fejezetben azokat a mechanizmusokat vesszük górcső alá, amelyeket az agy belső jutalmazó rendszere használ minden cselekedetünk és érzésünk alakítására.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Kiss Béla

Szerkesztette Kenyó Ildikó

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 604 636 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License