A nagy játszma

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A sánta bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

A nagy játszma

Benyovszki Móric viszontagságai

Első kiadás:
Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest 1955
Hont-Varsányi Ferenc rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1955
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9826651-8-4

www.ronaszegimiklos.com

Első fejezet

A verbói csata

Anevetés akkorát harsant, hogy kicsapott a fekete éjszakába, az alacsony verbói házak közé.

Akik hallották, elfújták a mécsest, letették a vedret, csitítgatták a síró gyereket, és füleltek. Szitkozódó, gúnyos szavakat, követelődző kiáltozásokat hallhattak. Valaki az asztalt csapkodta, valaki a kardját zörrentette.

A Benyovszki-ház kitárt ablakai tudtára adták országnak-világnak, hogy mi folyik odabent.

– Követelem a jussomat! – kiáltotta, már ki tudja, hányadszor, egy fiatal huszár hadnagy. Állt a szoba közepén, mert hellyel senki sem kínálta. Aranysujtásos dolmánya, kemény, délceg tartása tiszteletet parancsolt, de tekintete fátyolos volt a dühtől és a megalázottságtól.

Előtte zsíros képű, kövér nemesurak ültek. Fekete lengyelkéjükön nagy foltokat mart a savanyú bor. Két könyökkel támaszkodtak az asztalra, és otromba födeles ónpoharakat markolásztak. Vérben forgó szemük feneketlen gyűlöletet sugárzott. Körös-körül a falnál, a karos padokon és a lócákon asszonyaik ültek hallgatagon, ki-ki lehajtott fejjel, egyikük sem mert a fiatal tiszt szemébe tekinteni.

– Miféle jussodat?

– Ej, ne tegyen bolonddá kegyelmed! Hányszor ismételteti el velem?!

– No, csak halljam! – vicsorított Lendvay László, és kövér ujjait ökölbe szorította. – Szeretem hallani, miféle bolondságokat beszél összevissza egy nyálas szájú Siebenschein-huszár… hehehe…

A többiek kórusban röhögtek.

– Válogassa meg a szavát! – ütött kardja markolatára a fiatal katona. – Igenis, követelem a jussomat! Követelem anyám örökségét, amelyet törvénytelenül elfoglaltak. Követelem ezt a házat, a hozzá tartozó földekkel együtt, és mindazt, amit édesanyám a részemre rendelt. Nekem jár ez a ház is…

– … meg a Velkopec csúcsán egy rakás is! – sikoltotta Júlia, a féltestvére, Pozsgay Bertalan felesége. – Hát mi mindig csak mostohák maradunk, nekünk csak a munka meg az áldozat jut? Ó, drága jó istenem, hová is gondolt édesanyám, amikor annak a szívtelen senkiházinak adta a kezét! – mutatott a belső szobák felé.

A fiatalember a szája szélét harapdálta. Nem szólt.

– Mutass írást a jussodról! – mennydörögte Pozsgay.

– Katona vagyok! Ki kételkedik a szavamban? Az írás pedig ott van a kegyelmetek kezében, adják ide, hadd olvassam!

Kemény léptekkel az asztalhoz ment, és kézbe akarta venni a nagy pecsétes végrendeletet, de Lendvay ökle lecsapott a kezére.

– Móric – suttogta rekedten –, takarodj!

Hosszú, feszült csend támadt. Mint ugrásra készülő fenevadak, feszítették lábukat a padlóhoz, ujjuk görcsbe merevedett, dühös, forró leheletük egymásba csapott.

A csendben meg lehetett hallani a távoli tücsökcirpelést és a patakparti békák énekét.

– Nem!

Benyovszki Móric kiszakította kezét sógora ökle alól, hátraugrott, és kardot rántott. Az asszonyok felsikoltottak, a férfiak felugráltak, és valamennyien nekiestek. Karok nyúltak feléje, öklök csaptak az arcába, valaki hátulról átölelte, és kicsavarta kezéből a kardot. Csattogott, ropogott a padló a verekedők alatt.

A lába sem érte a földet, úgy került le a lépcsőn.

Mögötte döngve becsapódott a kapu.

Benyovszki Móricot, Mária Terézia királynő huszárhadnagyát, csatákban edzett vitézét, kidobták.

Megalázták, megverték, mint egy utolsó jobbágyparasztot, és elvették a kardját…

Felnézett a sötét égre és a nagy szülői házra. Az ablakban ott állt Pozsgay, Szélessy és a másik három sógor. Bámulták, és röhögtek rajta.

– Kölyök, nem kard való még neked!

– Beteg apádnak nem üzensz?

Kábán tántorgott az ablak fénysugarában, mint a gyertya elé repült éjjeli pille. Érezte, hogy folyik az orra vére. Iszonyatos düh forrt benne. Lovával nem törődött, lassan elindult Verbó főutcáján.

A falu végén már futott. Nehéz csizmája felverte az országút porát, és felriasztotta az erdőszéli madarakat.

Keserű gondolatok lepték el az agyát.

A halántéka lüktetett, fejében zsongtak a kegyetlen szavak: „Móric, takarodj… Móric, takarodj…” Hát ki ő, hogy saját házából kiebrudalják, mint valami tolvajt, ki ő, hogy saját testvérei, saját sógorai kisemmizzék? Mi bajuk volt valaha: Júliának, Máriának, Zsókának, az ő mostohatestvéreinek? Apja édeslányainak tekintette második feleségének, özvegy Pestvármegyei Istvánnénak lányait. Férjhez adta birtokkal, gazdag kelengyével valamennyit… Micsoda feneketlen gyomor kívánja hát Benyovszki Móric huszár hadnagy vagyonát? Sógorainak gyomra, akik zsíros kacabajkájukat ráterítették minden hegyre, völgyre, eke elé fognának minden ökröt, lovat és parasztot, kiennék minden tányérból a legkisebb falatot is.

Hát ki a jobb, ki az igazabb’? Aki otthon élére rakja az aranyakat, babszemeken számolja, mennyi a jobbágya, és böfögve társalog a pappal? Vagy aki világot látni megy, háborúkban edződik, megmutatja, milyen vitéz a magyar, és magasra emelve villogtatja a kardját?

Oh, nem magyar, nem férfi – hitvány féreg az, akinek kicsavarhatják kezéből a fegyvert! De ígéri az istenre, anyja emlékére, egész jövendő életére, hogy kegyetlen bosszút fog állni! Térdre esnek majd előtte, és a csizmája szegélyét csókolgatják, úgy könyörögnek hitvány életükért.

Csak a bosszú, csak az legyen meg, aztán sose lássa többé őket!

Agyában egymásra torlódtak a gondolatok, tervek és elhatározások. Feltépett dolmányában, lihegve futott a Pöstyén felé vezető úton. Nem is futott, botladozva ment már.

Úgy ment a fekete éjszakában, mintha a másvilágra menne.

Mire a Jablonka partjára ért, megnyugodott.

Hiszen ő már három csatában is részt vett a poroszok ellen. Ott volt Schweidnitz emlékezetes megvételénél, a bögeni kapu ostrománál, és az elkeseredett közelharcban egyetlen sebet sem kapott. Az volt az igazi, neki való küzdelem. Férfi férfi ellen, nyíltan, becsülettel: vagy te vágsz le, vagy én téged, de harcolunk az utolsó leheletig.

… Vajon mit szólna parancsnoka a verbói megszégyenítéshez?

Biztosan harsogva nevetné:

„Hja, fiatal barátom, ez a vereség egyik formája! Ostoba volt, amiért egyedül ment. Tanulja meg, hogy minden csatához katona kell. Sok katona. Ne féltse őket, annyi a paraszt, mint réten a fű, hehehe! A parancsnok katona nélkül olyan, mint a katona fegyver nélkül.”

Kiss János főstrázsamesterről beszélték, hogy egyszer kard nélkül vezette rohamozó katonáit. Mint egy karmester, kicsiny pálcával intett, hová rohanjanak vitézei…

Mégis győzött.

Benyovszki Móric megállt a Jablonka partján, és felnézett az égre. A hold előbújt a haragos felhők közül, és hideg, gőgös fényével ezüstre festette a hegyek hátát. A partig húzódó lombok hallgatagon takargatták az erdők neszező mélyét, a levelek csillogva pörögtek az őszt ígérő szélben. Néha madár rebbent fel az ágak közül, nyúl futott át az úton, valami megszorult kisvad vinnyogott a távolban.

Észak felé sietett, apja régi, hrussói birtokára.

Bevette magát a fák közé. Vaksötétben, meredek hegyek oldalán, keskeny hegyi ösvényeken folytatta útját. Gyermekkora óta jól ismerte ezeket a közelítő utakat: pásztorok, favágók és vándor mesteremberek tapossák az erdőkben.

Azt tartják, eltévedni rajtuk sohasem lehet. Hiszen végül is csak emberlakta helyre vezetnek. Ott pedig mindig akad, aki jó szívvel megmutatja a helyes irányt.

Már pirkadt, amikor átjutott a visnyói fahídon. A Medza hegy oldalán harmatos fűbe törölte csizmáját, megigazította dolmányát, úgy ment be Hrussóba.

Elsőnek Kemencze István, a majorság intézője vette észre.

Az orrát majd a térdéhez ütötte nagy alázatosságában. Istent és Szűz Máriát hívta, hogy áldják meg a fiatalurat. Megállította a közeledő parasztokat, és rájuk kiáltott:

– Mondjátok el mindenkinek, hogy isten hazavezérelte a fiatal uraságot! Hála legyen érte az istennek!

Benyovszkit fárasztotta ez a nagy hajlongás, és elriasztotta a némán süvegelő parasztok közönyös arca. Kemencze István mindent megmagyarázott:

– Szítják az ellenségeskedést ezek a lutheránus tótok. Mindenáron külön templomot akarnak építeni. S mert idebent a faluban nem engedjük, megépítenék a határban, éppen kedves atyjaura egyik rétjén. No de abból nem esznek!

Benyovszki nem hallgatott rá. Házuk felé sietett, amely a kicsiny patak mentén egy dombon állt. A földszintes, elterpeszkedő épület mellett istállók, magtárak sorakoztak. Olyan volt az egész majorság, mint egy fallal körülvett vár.

Amint belépett, a középső szobában meglepetés fogadta. Az ablaknál Kemencze István hitvese forgatta a rokkát.

„Ezek ugyan berendezkedtek itt” – gondolta magában, de nem szólt semmit, amíg le nem vett a falról egy görbe kardot, amely sok más társával együtt egy poros szarvasagancs körül függött. Oldalára kötötte, kezét rátette a markolatára. Mindjárt otthon érezte magát.

– Kemencze István uram! Megparancsolom kendnek, hogy hagyja el a házamat minden pereputtyával együtt. Hazajöttem, és itthon is maradok. Atyám helyett most én rendelkezem.

A kövér intézőné nem volt se holt, se eleven az ijedtségtől. Összekapkodta a lába körül ténfergő gyerekeket, és szuszogva eltűnt.

Benyovszki Móric leült az asztal mellé, és hellyel kínálta az előtte állót.

– Mondja meg a parasztoknak, hogy jó szívvel vagyok irántuk. Ha akarják, felépíthetik a templomot. – Az intézőnek leesett az álla. – Sőt, telket is osztok, ha segítenek nekem.

– Már megbocsásson, fiatalúr – szólt Kemencze István –, a tizedből, dézsmából nem tudunk majd szállítani a seregeknek. Se bőrt, se húst, se zsírt.

– Majd szállítunk a verbói uradalomból. Ne törődjék vele, nem a kegyelmed dolga. Most pedig hívja össze a parasztokat, valahányat csak talál. Megoltalmazom a verbói örökséget!

Amikor meglátta az ember sunyi szemvillanását, megbánta ingerültségét, de késő volt. Az már kilépett az ajtón. Egyedül maradt.

Ételt hoztak eléje. Éhesen, gyorsan bekapta az utolsó falatot is, aztán átadta magát a tervezgetésnek. Mire a végére jutott, kiáltozást hallott.

– Éljen Benyovszki nagyságos urunk! Éljen Benyovszki nagyságos urunk!

Meglepődött. A valóság mintha túltett volna a tervein…

Nagyságos? Hiszen ez a cím csak Rákóczi fejedelemnek járt. Immár több mint fél évszázada.

Az udvaron tizenöt jobbágy álldogált. Süvegjüket lengették, mocsoktól és időtől barázdált arcuk örömteli fényben ragyogott. Megismerte valamennyit: ez itt Kavas Gergő, mellette Fijas Gábor, amott Hrabor József a nyurga fiával.

Rongyos szűrben, összevissza szíjazott bocskorban álltak a napon.

Kemencze István meghajolt.

– Ezek a parasztok készek az életüket is áldozni nagyságos urukért – és erősen megnyomta a „nagyságos”-t. Nem lehetett tudni, vajon alázatból vagy gúnyból tette-e.

Benyovszki Móricz a jobbágyokhoz fordult. Csak ennyit mondott:

– Jösztök-e velem tolvajt kergetni, rablót vágni?

– Megyünk.

– Esküdjetek meg, hogy jóban-rosszban holtomiglan hűséges szolgáim lesztek. Én pedig esküszöm, hogy mindazt megtartom, amiről Kemencze uram beszélt tinektek.

– Esküszünk!… Isten minket úgy segéljen…, ámen.

Kiosztotta közöttük a házban található kardot, puskát. Lovakat vezettetett elő az istállókból, és felültek valamennyien. Csakhamar táncoló paripák vonultak végig Hrussó házai között. Az asszonyok integettek a csapat után.

A pap láttukra becsukta az imakönyvét, és hosszasan elgondolkozott.

A bíró a pipáját szürcsögtette, és nem tudta mire vélni a dolgot.

A hír gyorsabban csap át a hegyeken, völgyeken, mint a villám az égen. Nem tudni ki hozta, ki vitte, tüzet sem gyújtott senki az ormokon.

Az alkonyatba borult országúton egyszerre csak feltűnt egy lovas ember. Úgy állt a fák alatt, mintha várna valamire. Amikor a csapat elporzott előtte, megrántotta a lova zabláját, és utána iramodott.

Gyorsan leszállt az őszi este. Sivító, hideg szél rázta a fákat. A fák között kasza, kapa villant.

Ugyan melyik jobbágy jár a földekre kaszával, kapával? Egyszerre mind a kettővel, ilyen időben? Lóháton?

Jó fele utat megtették már, amikor Benyovszki Móric hátranézett.

Igazában csak sürgetni akarta az embereit, mert alig győzte izgatottságát. Hiszen harcba megy ő most! Katonák vezére. Pisztoly a nyeregkápán, kard az oldalán. Hej, verbói dölyfösök! Megtáncoltat ma titeket a „nyálas szájú Siebenschein-huszár”! Bársonypárnán nyújtjátok majd eléje a végrendeletet!

Hátranézett. Már ötven lovas haladt mögötte az úton.

– Jövünk, jövünk, nagyságos urunk! – kiáltozták. Igazságot tenni!

Benyovszki – mintha csak menekülni akarna a sejtelmes, váratlan kép elől – belevágta sarkantyúját a lova oldalába. Hirtelen dühös vágtába szakadozott a menet.

– Kár, kár – rikácsolta egy korán ébredt varjú.

Döngött a föld a lovasok alatt. Izzadt, eres kezek feszítették a kantárt, markolták a fegyvert. Öreg parasztok szemében régi csaták emléke lángolt fel. Rákóczi vagy Esze Tamás képe. Fiatal legénykék izgatott tekintete meredt az éjszakába.

Elöl a fiatal huszár hadnagy száguldott. Vágtázó lova ökölnyi göröngyöket rúgott a magasba. Előre, előre!

Kár, kár…

Mi hajtja, űzi Benyovszki Móricot, hogy bosszúra éhesen, csapat élén vágtat Verbó felé? Talán a szégyen és megaláztatás? Több annál. Talán az elorzott verbói uradalom, a vagyon? Nem, hiszen van neki birtoka, jószágja máshol. Miért fogott hát kardot éppen Verbóért?

Igazsága védelmére.

– Kár, kár – szólt a varjú.

Egy kanyar után hirtelen feltűntek Verbó házai. A parányi ablakok úgy világítottak a sötétben, mint távoli, apró gyertyácskák. Éppen megzendült a templom kisharangja, amikor a csapat berobogott a faluba. Az ágaskodó, nyihogó lovak megtorpantak a Benyovszki-ház előtt. A lovasok leugráltak, és felhangzott vezérük erős hangja:

– Lendvay, Szélessy uramék, ti valamennyien, akik itt vagytok! Takarodjatok ki a házból, mert a kutyáknak vetem minden csontotokat!

Az emeleten függöny lebbent, ijedt hangokat lehetett hallani, de senki sem válaszolt. A parasztok szemét fátyolosra csípte a szél és a kitartó figyelem.

Egyszerre csak pisztoly durrant. A szélső ablakból célzott egy kéz, aztán a kicsapódó üvegtáblák közül nehéz, régi buzogány repült a nyakuk közé. De már nem várták meg a következőt. Neki a kapunak! Hatalmas gerendát kerítettek, azzal nyomták, ütötték, verték a nehéz tölgykaput. Egymást szorította neki az ötven férfi vad, dühös elszántsággal, kegyetlen bosszút, embervért kívánva. Döngött, recsegett a boltíves kapu, majd hirtelen megcsikordultak a rozsdás eresztékek és mindkét szárny beszakadt.

– Üsd, ne sajnáld!

– Belé a sanda urakba!

– Vigyázz!

– Segíts!

Benyovszki Móric elsőnek tört be a házba. Szélvészként rohant az emeletre. Még látta, hogy Lendvay László, aki a legelszántabb volt sógorai között, a tornác egyik oszlopa mögül vagdalkozik, majd hátrafut a kiskapuhoz, odaáll a bicegő Haranghy mellé. És Fijas Gáborra süti pisztolyát. A parasztok Benyovszki után rohantak. Az eszeveszett káromkodás, jajgatás és sikongatás csakhamar elcsöndesedett a lovak horkanásával és az elviharzó szekerek zajával együtt.

Kis szobában állt. Előtte haldokló apja. Az utolsó pillanatban érkezett, hogy még lezárhassa szemét.

De a fiú szívében szorongó érzés nő. Jóságos, megfáradt aggastyán helyett haragos tekintetű, reszkető kezű embert lát, akinek lázas ajkai érthetetlen szemrehányásokat motyognak, tüdeje zihál az erőlködéstől, hogy szavakba formálja gondolatait.

A hadnagy hozzáhajol.

– Mit kíván, apámuram?

A beteg megragadja sujtásos dolmányát, és magához húzza. Suttog.

– Vigyázz…, ostoba…

Nem érti. Mire vigyázzon?

– Vigyázz… a parasztokkal!…

Süket csend támadt a kis szobában. Gondokat támasztó, gyászt hozó mély csend.

Csak nagysokára értette meg, hogy meghalt az édesapja.

Felállt, letakarta a halottat, és tétova léptekkel kiment.

„Vigyázz a parasztokkal!…”

Nem jól értette? Talán a parasztokra?

Lenézett az udvarra, és egyszerre minden megvilágosodott benne.

A szín alól kocsit görgettek ki odalent, és fáklyafény mellett nagy oldalszalonnákat hordtak rá a kamrából.

Úgy rohant közéjük, mint a villám.

– Az istennyila üssön belétek! Megvesztetek? Mit csináltok?!

– Visszük, nagyságos uram – nevetett az egyik.

– Még fiatal az idő – szólt a másik, aki búzával teli zsákot húzott a földön. – Más házakra is mehetnénk.

– Megálljatok! Vissza! Mindent a helyére! Hát rablókat hoztam én magammal, tolvajok vezérévé lettem? – ordította, és remegett a visszafojtott indulattól. Cseberből vederbe, egyik tolvaj markából a másikéba esett.

– Nem így szólt az egyezség – lépett elő az egyik paraszt. – Menten lóra ülünk, és végigjárjuk a falvakat. Felgyújtjuk, szétprédálunk minden úri portát. Merthogy ütött a szabadság órája!

– Ki mondta ezt nektek?

– Kemencze István úr. Azt is mondta, külországból éppen Rákóczi fejedelem küldte az úrfit.

Már csak úrfi volt.

Elöntötte a düh. Ha Kemencze István ott van, kettévágja a koponyáját. Így csak nekiugrott a parasztnak, és mellbe vágta, hogy hanyatt esett. Kardot rántott, azzal mutatta a kaput.

– Kotródjatok! Piszkos csürhe!

A legöregebb, Fijas Gábor, térdre esett.

– Kegyelem, jó uram! Bocsásd meg vétkeinket! Szűz Mária óvja minden lépésedet. Szegény, nyomorult emberek vagyunk, mivé leszünk, ha nem lesz oltalmazónk…

Benyovszki Móric szótlanul nézte.

– Haj, az ág is húz minket! Tengődnek a népek mindenfelé, mint a fészkükből kiesett madárkák. Mire is neveljük gyermekeinket? Úr földjére, nehéz robotra, császárné katonájának, örökös cselédnek – ha el nem sorvadnak addig…

Úgy zokogott az öreg, hogy rázkódott belé a teste. A fáklyák fényében elkomorultak az arcok. A parasztok lassan kiballagtak a házból. Leejtett kézzel, lehajtott fejjel. Nagy úr a csalódás, megbéklyózza a testet, összeszorítja a torkot.

Kiürült az udvar. Elnémult a ház.

Kiesett a kard a fiatal huszártiszt kezéből, hangosan csörrent a kövön. Eltakarta a szemét, hogy ne lássa akaratlan aljasságát… Ki térdelt előtte? Haranghy Menyhárt-e vagy Lendvay László? Kövér, dölyfös urak-e vagy szánandó szegények? Mi lett a bosszúból? Bravó, fiatal hadnagyocska, ezek megadták magukat!

Hogyan tegye jóvá, mikor tegye jóvá, amit ma tett?!

Úgy érezte, valami megszakadt benne. Úgy érezte, új élet kezdődik ezen az estén.

Tehetetlenül állt a sötét kapualjban, mint egy árva kisgyerek, és hangosan zokogott.

Így végződött a verbói csata.

Egy hét múlva hírét vette, hogy a sógorai bevádolták az udvarnál. Hónap sem telt bele, irat jött Bécsből. Mária Terézia jószágvesztésre ítélte. Zendülésért, a közrend háborításáért.

Ahogy az írás megjött, a bíró hajdúkat küldött rá. Annyi ide je volt csak, hogy lóra kapjon és elvágtasson.

Isten hozzád, szülőhazám!

Második fejezet

A bári hazafiak

Ezerhétszázhatvannyolc februárja huszonkilenc napot vetett.

A huszonkilencedik nap reggelén a Rev partján elterülő Bár erődítményében hatszáz paraszt, tizenöt pap és szerzetes, valamint félszáz környékbeli nemes kibontotta a felkelés zászlaját.

A Lengyelországban dúló testvérharcnak nem ez volt az első állomása. Már évek óta folyt a szervezkedés, és hónapok óta fegyveres csapatok vonultak az országutakon, tekintélyes létszámú seregek csaptak össze a mezőkön, és ostromló csapatok kapaszkodtak felfelé a városok falán.

S miért volt e háború? Mindössze két szóért.

Nie pozvalam. Magyarul azt jelenti: tiltakozom.

Ezért a két szóért fogott fegyvert a lengyel nemesség egy része, e két szó védelmére hívta táborába minden hívét, aki vele együtt kiáltotta a jelszót: „Hitünkért és hazánkért!”

Mert a viszályt elsősorban vallási kérdések robbantották ki. A lengyel ukrajnai pravoszlávok és protestánsok ugyanis a katolikusokkal egyenlő jogokat követeltek, és sérelmeikkel II. Katalin orosz cárnőhöz fordultak orvoslásért. A cárnő mindent megígért, és szavát meg is tartotta.

Az ő sugallatára hívta egybe Poniatowski Szaniszló lengyel király négy hónappal ezelőtt a Nagy Szejmet, ahol a vallási kérdésekből dühödt veszekedés és világraszóló politikai botrány támadt.

A vita közben ugyanis a lengyel király – évszázadok óta először – megcsúfolta a nemesség tiltakozási jogát, mert hiába ordította nem is egy, de egész sereg katolikus főnemes a „nie pozvalam”-ot, az országgyűlést mégsem oszlatta fel.

A király könnyűszerrel keresztülvihette akaratát, hiszen a varsói Radziwill-palota kertje tömve volt orosz katonákkal, és mellette állt Katalin cárnő követe, Repnyin gróf is.

Micsoda alkotmánysértés! Évszázadok óta nem volt olyan lengyel országgyűlés, ahol valamirevaló határozatot hoztak volna akármilyen kérdésben, mert a király szava ellenében mindig volt akár csak egy „nie pozvalam”, ami meghiúsította a javaslat elfogadását és végrehajtását. Hát éppen most ne volna érvénye az ősi tiltakozásnak? Amikor nem is nagy ügyről, csak a volhíniai és podóliai birtokok eretnek parasztjairól van szó?

A Volhíniát és Podóliát birtokló főurak nem sokáig várattak a válasszal. A dúsgazdag Potocki Félix gróf és Pulaucki Kázmér gróf vezetésével Krakkóban fegyveres pártot alakítottak. S mivel a király nem átallotta segítségül hívni a cárnő csapatait, a „tiltakozók” vétójoguk mellett kénytelenek voltak immár szabadságukat is védelmezni.

Közben a megfogyatkozott varsói országgyűlés tovább folytatta tanácskozásait, a krakkói összeesküvők tábora pedig változó sikerrel harcolt hitéért – vagy ha úgy tetszik, alkotmányos jogaiért – és hazájáért – vagy ha úgy tetszik, podóliai és volhíniai birtokaiért.

A királyellenes párt most Bárban próbált új életet önteni a fegyveres ellenállásba.

Délben parádés misét tartottak a szabadban felállított oltárnál. Úrfelmutatásra három régi bőrágyú dísztüze bömbölt, és elnyomta az emberek felmorajló háromszoros „mea culpá”-ját.

Ekkor már mindenki tudta, mit jelent az oltár mellé állított szűzmáriás lobogó. Azt, hogy a lengyel nép nem hajlik a király és a cárnő igájába, s nem hagyja megcsúfolni hitét az idegenektől.

Szólt a ministránscsengő az erőd udvarán. Folyt a mise.

Az egyik bástyán két szőrmebundás főnemes állt. A magasból beláthatták a Rev-parti tábort, a ködös dombokat és a távoli tölgyerdőket.

– Emlékszik Repnyin szavaira? – kérdezte Potocki Félix gróf. – Október negyedikén azt vágta a szemünkbe, rendez ő olyan zenebonát, hogy túlharsogja a mi lármánkat. Rendezett is. Csakhogy most mi következünk! A cárnő őfelsége nem veszi majd jó néven dicső ukránjaitól, hogy itt, a bári konföderációban Lengyelország oldalára álltak.

– Ne felejtse el, kérem – sóhajtott Pulaucki –, hogy Lubomirski herceget már megverték Landskronnál. Kétezer lovasát mind elvesztette, és Krakkót is elvette tőlük Aprakszin serege. Ezek pedig – mutatott a térdeplő parasztokra – katolikusok. A pravoszlávok nem a mieink, hiszen nemhiába panaszkodtak a cárnőnél. És úgy hallom, a volkovinciek napok óta nem mozdulnak ki a házukból.

– Rájuk kell gyújtani – legyintett Potocki. – Azt hiszem, ön túlságosan borúlátó.

– Hogyha minden parasztot kardélre hányunk, nem lesz, aki dolgozzon nekünk. Legyen emberséges, gróf úr.

Feltették prémes kucsmájukat, mert odalenn befejeződött a szertartás. Potocki magához intett egy kapitányt, és röviden parancsot adott, hogy az újonnan toborzott parasztok csapatával azonnal induljon Volkovincibe. A környékbeli nemeseket állítsa a konföderáció oldalára, a protestánsokat pedig büntesse meg érdemük szerint. A kapitány tisztelgett, és csakhamar harsány kürtszó hallatszott a Rev bal partján.

A két főnemes lefelé indult.

Az erőd alatt, a bári fatemplom közelében állt egy régi, roskatag épület, a Potocki-család kastélya. Annak idején ugyanúgy emelték, mint a többi parasztházat. Két sor deszka közé földet döngöltek, ezt a deszkafalat pedig megkülönböztetésül – be is vakolták. A kastély szobái üresek, sivárak voltak, sehol egy kép a falon, sehol egy függöny az ablakon.

Potocki Félix betessékelte a tábornagyot.

Kivackolódtak bundájukból, fázósan topogtak, és várakozva néztek a bennlevőkre.

Jöttükre éppen zsivajos nevetés szakadt félbe. A gróf nagyúri méltósággal meghajolt:

– Örülök, hogy vidáman vannak. Talán valami tréfán nevetnek, vagy jó hírük van? Kérem, mondják el nekünk is.

Mindenki zavartan nézett maga elé.

Az ifjabb Pulaucki-fiú, egy sápadt, durva arcú siheder, végül megragadta poharát, és az asztalhoz koppintotta.

– Gróf úr, ha éppen tudni akarja, azon nevettünk, hogy ebben a házban semmivel sincs több kényelem, mint egy danckai kocsmában.

A körülötte állóknak arcára fagyott a mosoly. Soha még ennél nagyobb sértés nem érte Lengyelország leggazdagabb főurát!

S éppen az alvezér, Pulaucki tábornagy fiától!

A csöndet Potocki törte meg. Fojtott, de udvarias hangon csak ennyit mondott:

– Bocsássanak meg uraim, hogy nem gondoltam vendégeimre. Persze azt hittem, hogy önök elsősorban katonák… és bár nem Bielystok, amelyből ön, Branicki gróf úr, lengyel Versailles-t varázsolt. Kérem, fáradjanak át pár percre a másik szobába. Valahogy segítünk a dolgon.

Amikor a szoba kiürült, hármat tapsolt. Szolgák és cselédlányok serege rontott be.

S hogy percek múlva megnyílott az ajtó, a vendégek szeme-szája elállt a csodálkozástól.

A falakat körös-körül drága, nehéz szőnyegek borították, amelyeknek komor mintázatán sok száz gyertya fénye táncolt. A szőnyegekre művészi elrendezésben tatár kardokat, török kopjákat, lófarkas zászlókat és soha nem látott barbár seregek csillogó pajzsait akasztották varázslatos kezek. A magas kandeláberek körül keleti kényelmet ígérő, süppedő kerevetek és párnák voltak elhelyezve. A szoba közepén aranyos nargilé kínálta szippantásra illatos füstjét, egy magas állványon bronzkagylóban bódító szagú füvek parázslottak. Valahonnan halk zene szólt.

– Csodálatos, csodálatos! – lelkendezett Branicki gróf, aki elsőnek lépett a szobába. Megragadta Potocki Félix kezét. – Gróf úr, hogyha az én bielystoki kastélyom a lengyel Versailles, úgy ez a szoba a lengyel Konstantinápoly… vagy talán India… Csodálatos!

– Uraim – kiáltotta a házigazda –, foglaljanak helyet, kinek-kinek ahol a legkényelmesebb! Illő, hogy megünnepeljük konföderációnk megalakulását, amely biztosítani fogja ősi jogainkat. Én azt hiszem, rövid időn belül kiverjük a cári csapatokat, hogyha minden hivő katolikust zászlóink alá tudunk gyűjteni.

– És ha pénz érkezik Párizsból! – dörmögte a kövér Sohazev gróf. – A saját zsebemből nem folytatom a harcot. Máris elzálogosítottam litvániai erdőim felét.

– Igen, igen – krákogott a házigazda –, mi azonban semmi áldozattól nem riadunk vissza ősi hitünk és hazánk megvédéséért. Hogyha el is vesztettük Krakkót – nézett szúrós szemmel Pulauckira –, és ha önt meg is verték Landskronnál – fordult Lubomirski herceghez –, csüggedésre azért nincs semmi okunk.

A magas, szikár termetű Lubomirski, aki eddig a falra aggatott fegyvereket szemlélte, hirtelen felkapta a fejét.

– Bizonyos, hogy megvertek – sziszegte –, de csak azért, mert Benyovszki jobbnak látta, ha nem jön segítségemre!

Az urak között, akik már elhelyezkedtek a kereveteken és a selyempárnákon, kényelmetlen feszengés támadt.

Pulaucki Kázmér tábornagy felcsattant.

– Hercegem, semmi értelme, hogy e szent napon egymásra acsarkodjunk! Bátrak vagyunk azt hinni, hogy ön tévedett! Nem Benyovszkin múlt, hogy nem érkezett idejében az ön segítségére.

– Önök valamennyien nagyra tartják Benyovszkit. Csak tudnám, mi okuk van erre.

– Benyovszki ezredes felmentette az ön seregét Landskron alatt, és ráadásul elfoglalta a várat.

– Megmentette a körülzárt Krakkót. Élelmet hozott – tette hozzá Sohazev.

– Benyovszki Móric nélkül Krakkót már előbb elveszítjük.

Potocki még hozzátette:

– Valljuk be, közülünk mind ez ideig még csak Benyovszki ért el hadisikereket.

Lubomirski lassú léptekkel sétált előttük fel s alá.

– Lám, önök azt hiszik, hogy amiért Benyovszki egy alkalommal kiszabadított szorult helyzetemből, én, hiúságomban megsértve, örök ellenségemnek tekintem őt. Nos, tévednek, barátaim. Ámbár a látszat nem ezt mutatta, Benyovszki szándékosan vonakodott segítségemre jönni Landskron alatt – ezt hiszem és vallom, és követelem, hogy higgyenek főnemesi szavamnak!

Az urak tágra meredt szemmel figyelték. Lubomirski az igazság angyalaként villámló szemmel méregette őket.

– Nyíltan megmondom – folytatta –, hogy Benyovszkit nem tartom a mi nagy ügyünk méltó harcosának. Kérdezem, kicsoda, micsoda ő. Magyarországról menekülnie kellett; amit a katonái beszélnek róla, bizony nem jó ajánlólevél a mi körünkben, s hogy folytassam: családja amolyan köznemesi család…

Az ifjabb Pulaucki fiú törökösen maga alá húzta harisnyás, sovány lábait.

– Igaz, még a családfáját sem tudja rendesen elmondani! – de hangjában több volt a csodálat, mint a lebecsülés, amikor hozzátette: – Azért mégis jó katona.

– Nagyszerű katona – gúnyolódott Lubomirski –, akkor hát miért nem jelent meg a mai szövetkezésre, amikor annyi új lengyel hazafit köszönthetünk zászlónk alatt?

– Úgy hírlett, Belz felé veszi az útját – jegyezte meg halkan Potocki, akit türelmetlenné tettek Lubomirski herceg állandó kirohanásai.

– Hahaha! Zsákmányolni a saját zsebére! Nemde?

Valaki izgatottan felkiáltott:

– Belznek tart? Hiszen arrafelé vette az útját Izmailov is!

A cárnő híres tábornoka! Mindenki rémülten elhallgatott, csak az idősebb Pulaucki fiú ugrott fel hangos kiáltással:

– Azonnal Benyovszki elé indulok! Nem hagyhatom cserben a barátomat!

– Itt maradsz! Izmailov karjába rohannál! – az ősz Pulaucki tábornagy hangja keményen csengett.

– Apám! Ma délelőtt arról beszélt, hogy segítenünk kell egymáson a cárnő ellenében, hogy meg kell teremtenünk az egységet.

– Itt maradsz! Benyovszkin már nem segíthetünk.

Mindenki zavartan hajtotta le a fejét, csak Lubomirski mosolygott gőgösen és diadallal. Potocki gróf idejét látta, hogy ismét hármat tapsoljon.

Ajtó nyílt, és megkezdődött a sült fácánok, mártásos vaddisznópecsenyék felhordása. Erősödött a zene, riadt szemű ukrán lányok hozták ezüstkancsókban a bort, és töltötték a metszett, talpas poharakba.

Megkezdődött az ivás.

És tartott hajnalig.

Mert minden idők minden urai között legjobban a lengyel főurak szerették az italt. Névnap, születésnap, vendég érkezése, vendég távozása, vétel vagy eladás nem történhetett meg zajos koccintgatások nélkül. Hogyha bort adtak el, a nagy üzlet örömére a felét biztosan elitták a vevővel együtt. De ezek csak kisebb ivások voltak. Mert a lengyel urak között voltak híres nagyivók is, mint Sosiewski és Komarcewski grófok. Azt beszélték róluk, hogy Lubomirski hercegnél átutazóban egy ültő helyükben kiitták a herceg egész hordó egri óborát.

Hogyne ittak volna hát a bári konföderáció megünneplésére, amely királyellenes és oroszellenes pártjuk erejét növelte!

Éjfél után a szoba már olyan volt, akár egy csatatér. A magas, keskeny szájú kancsók mint elhagyott, kilőtt ágyúk hevertek a földön, a kicsiny asztalokon felborult poharak ontották vérüket a terítőre, és szanaszét a földön, a kereveteken és a dagadt párnákon a „legyőzöttek” tetemei feküdtek. Ki a legutolsó francia divat szerint szabott kabátban, harisnyásan, fényes, csatos cipőben, ki csak úgy kozákosan – már ahogyan az ukrajnai lengyel nemesek divatoztak –, kopaszra nyírt fejjel, sötét színű, egyszerű, de drága anyagból varrott ingben, széles selyemövvel a derekán, ormótlan csizmában – de mind, mind holtrészegen. A borral vívott csatában alaposan alulmaradtak a híres hadvezérek.

A kandallóra állított régi homokóra felső üvegéből már mind elfolyt a homok. Hajnal felé járhatott, amikor halkan kopogtak a szárnyas üvegajtón.

Semmi válasz.

A kopogás ekkor megismétlődött, ám hogy ez is hasztalan maradt, az ajtó kinyílt, és egy ijedt képű katona dugta be rajta a fejét.

– Tábornagy úr! Tábornagy úr! – suttogta, de aztán eszébe jutott, hogy a húsz főnemes között két tábornagy is akad, ezért a nevet is mondta: – Potocki tábornagy úr…

Potocki gróf hirtelen felnyitotta a szemét, megdörzsölte a halántékát, nagyot ásított és fölkelt. Imbolygó léptekkel igyekezett kikerülni a földön heverőket.

– Pszt! Ne ordíts!

A katona meghajolt, és suttogva jelentette:

– Levél. A török udvarból.

A gróf feltörte a pecsétet.

– Mehetsz – mondta, s a levélbe mélyedt. Úgy igyekezett a gyertyák világában tartani a papirost, hogy minden sorát tisztán láthassa. Mégis a sorok összekuszálódtak előtte, a papír zizegése bosszantóan hangosnak tűnt.

Riadtan tekintett körül.

Fel-felmorajló horkolás volt az egész szoba.

Kiesett a levél a kezéből, észre sem vette. A kandalló melletti asztalkához lépett, és égető szomjúságát egy újabb pohár borral próbálta eloltani.

Sokáig bámult a lobogó tűzbe.

– Okos ember a szultán – morogta maga elé, és megfordult.

Azt hitte, káprázik a szeme. A szultán levele ott lebegett előtte. Lassan közeledett, egyre magasabbra emelkedett, a szíve felé. Látta rajta a piros pecsétet, a kusza sorokat, és látott rajta egy hasadást is.

A hasadásból egy kard hegye nyúlt ki.

A levél a kard hegyére tűzve lebegett az orra előtt. A kard mellének volt szegezve.

Halálsápadtan, tehetetlenül állt. Úgy érezte, minden vér kifut az agyából.

Az ősz Pulaucki Kázmér állt előtte.

– Hitünkért és hazánkért szövetkeztünk, gróf úr – mondta, és a levelet a tűzhöz vitte. – Mi köze ehhez a szultánnak?

– Hát a francia királynak? – sziszegte Potocki Félix.

– Igaza van. Annak sincs. És egyiket sem kívánom uramul fogadni.

– Tudom. Nagy és független Lengyelországról ábrándozik, amelyben Pulaucki Kázmér a király.

– Hallgasson! A kardom előtt mer így beszélni?!

A kard azonban a tűzhöz közeledett.

– Álljon meg! – kiáltotta Potocki fojtott hangon. – A szultán segítséget ígér abban a levélben.

– II. Katalin cárnő őfelsége is segíteni akar. Azért nyargalásszák most kozák dzsidásai leggazdagabb falvaimat.

Mindketten elhallgattak. A levél a tűzbe esett.

A hajnali derengés lassan elhalványította a gyertyák fényét, de a bári konföderáció vezérei – kettő kivételével – tovább aludták részeg álmukat. A kövér Sohazev hortyogása túlharsogta Branicki gróf szuszogását, ifjabb Pulaucki Kázmér a fal mellett feküdt, és mint egy macska, fázósan összehúzódott.

Lubomirski a kandallóhoz közel, kezét-lábát szétvetve végignyúlt a földön. Most nagyot sóhajtott, és furcsán elmosolyodott. Talán álmában…

Ekkor az erődítmény hat bástyájáról hat kürt riadója harsant, és ijedt hangzavarrá vegyült a Rev-parti tábor riadóival.

Rémült kiáltozás hallatszott, súlyos csizmák dobogása közeledett.

Valaki felrántotta az ajtót.

Harmadik fejezet

Csodálatos találkozás

Ahideg, kék égről ragyogva sütött a hajnali nap.

Magas, hóborította dombok háta szikrázott a fényben, a fenyők sötétzöld lombja alig bukkant ki a vastag, fehér lepel alól. Mindent, mindent hó borított. Az utat, az erdőket, a tisztásokat és a piciny faházakat is, amelyek elhagyatottan, félénken kapaszkodtak a meredek lejtőkön, mintha menekülni szeretnének a zajos, véres világtól. A távolban néha feltűnt egy nyúl, megült egy csupasz bokor alatt, figyelőn meresztette két hosszú fülét, aztán hirtelen öles ugrásokkal igyekezett a fák közé. Nyomában fehéren felcsapott a porhó. A szűz havon gyenge lábak nyoma mutatta a nemrég itt járt őzcsapat útját a hó alá rejtett szénakazlakig. Valahol fenn, irtózatos magasságban magányos madár körözött.

Szél nem lebbent, hang nem rebbent. Csend volt.

Nem hallatszott idáig a völgyben vonuló sereg zaja. Odalenn táncos paripák orrából dőlt a pára, rajtuk csákós, barna dolmányos lengyel huszárok ültek elernyedt derékkal, és gondolkozva nézték, hogyan tapossák a havat, hogyan izzadnak előttük a puskás gyalogok. A huszárok nem egy csapatban mentek. Elöl lovagolt egy dandár, lassan, hogy az utána következő gyalogcsapat tarthassa a lépést. A gyalogosok után újabb huszárdandár következett, őket követte a szekérkaraván: hat szekér vitte az ágyúkat puha szalmán – köztük a négy zamosci sarcot –, a többi a málhával, lőporral, golyókkal zörgött, egy szekér pedig a sereg láncos, pántos pénzesládáját rejtette. Minden szekér mellett egy-egy lovas haladt. Lovas hajdúk terelték az „éléstárt”: az ötszáz juhot és kétszáz vágómarhát is. Legvégül ismét huszárok következtek.

Benyovszki Móric ezredes háromezer embere vonult a Belz felé vezető úton.

A huszárok, a gyalogosok, a kocsisok egyre a dombok hullámos vonulatát fürkészték. Vajon merre kóborol most a vezér, melyik magaslatról tekint végig a seregen szúró pillantású, barna szemével, melyik sűrű fenyő mögül int Ribnicki kapitánynak, hogy szedje nagyobb rendbe a szélen lemaradó lovasokat? Vajon merre poroszkál új csatákon töprengve? Utána kellene menni, nehogy eltévedjen, nehogy orvgolyó leterítse. Azt mondják, ezelőtt két évvel agyonfáradt lovon érkezett Krakkóba, és kardját tette a bibliára, úgy esküdött a konföderáció mellett. „Amíg élek, nem szűnök meg harcolni a király ellen!” – kiáltotta az esküszöveg után, de mondják, hogy sokan királyokat hallottak.

De hát mindenfélét beszélnek az emberek.

Benyovszki a dombvonulat utolsó magaslatán állott, előtte tágas lapály terült el, amely a láthatár széléig, a Bug vonulatáig húzódott. Szeme az előőrsbe küldött lovasokat kereste.

Más embernek, hogyha erősen figyel valamire, megváltozik a testtartása, feszülnek arcizmai, és elfeledkezik a környező világról. De hogyha ezekben a percekben az ezredest látta volna valaki, azt hihette, hogy közönyösen, elgondolkozva ül lován. Fejét kissé lehajtotta, keze mozdulatlanul nyugodott a nyeregkápán. A bátor, magas homlok és az erős akaratot kifejező, kissé hajlott orr is nyugalmat sugárzott: a becsületes, tiszta jellem nyugalmát és a tapasztalt katona éberségét.

A távolban végre feltűnt egy mozgó pont, utána még három. A fehér mezőkön gyorsan közeledtek, csakhamar ki lehetett venni a vágtató lovasok alakját.

Benyovszki ezredes megveregette lova nyakát, és az előőrs elé az útra ereszkedett.

Mi hírt hozhatnak, hogy ilyen lóhalálában vágtatnak? Belzben talán már cári seregek fészkelnek? Ki kell verni őket! Mégpedig hamarosan! Nem szabad egy percig sem késlekedni!

Eszébe jutott, hogy Belzet csak Suhalski erőszakoskodására vette útjába. Suhalski azt mondta, a várost okvetlenül meg kell sarcolni, mert a bári seregek élelmet és muníciót várnak.

Hát jó, még van idő a bári találkozóig. Addig megsarcolják a királyi kézen levő Belzet, ha pedig oroszok állomásoznak benne, kiűzik őket, aztán tovább, tovább!

Leért az útra, és megállt. Messze mögötte a kanyarban zörögve, zajongva közeledett a sereg.

Az előőrsök megtorpantak.

– Milyen hírt hoztok?

– Ezredes úrnak jelentem, nyelvet akartunk hozni, de nem jött. Ránk sütötte a karabélyát, ezért aztán megöltük.

– Karabélyát? Királyi volt, nem orosz?

A jelentést tevő huszár megvonta a vállát.

– Se királyi, se orosz. Lubomirski herceg őexcellenciája testőre volt. Azt is csak akkor árulta el, amikor már haldoklott. Többet nem tudtunk meg tőle.

Elöntötte a düh. Rácsapott a nyergére, ököllel.

– Elment az eszetek?! Lubomirski herceg a mi emberünk!

– Nem tudtuk, hogy az ő katonája. Szólítottuk, de nem akart megállni. Ez a levél volt nála.

– Ide vele!

A huszár átnyújtotta az összehajtogatott papirost.

Abban ez állt:

Zajacek báró úrnak, Belz várkormányzójának

A várat adja fel. Tartóztassa benyovszkit.
Izmailov serege elindult.

A szempillája se rebbent, míg végigolvasta. Pedig az árulás belemart kegyetlenül. Ölni tudott volna.

Vajon ki tehette? Valóban Lubomirski? Hiszen ő is felesküdött még Krakkóban. Talán Wyndblath, a szőke svéd őrnagy vagy a nyegle ifjabb Pulaucki fiú? Nem, nem! Akárkire gondol, egyik sem jöhet számításba.

Hátha éppen a futár volt az áruló? Vagy valamelyik ismeretlen kapitány? Az bizony meglehet.

Bevárta a sereget. Azonnal félrehívta Suhalski ezredest, hogy megbeszélje vele a teendőket.

– Ezredes úr – mondta neki –, ön azonnal Belz alá siet hatszáz emberrel. Sarcolja meg a várost, de ne maradjon sokáig. Ha megtámadják, harc nélkül meneküljön errefelé, Sokal irányába. Alkalmas helyen várni fogjuk.

Amikor Suhalski huszárai eltűntek a távolban, kiadta a parancsot:

– Balra! Sokalba!

Nem ment egészen a faluig. A befagyott Bug bal partján megállt, egy alacsony, de meredek dombocska tetejére felállíttatott három ágyút úgy, hogy sugarasan lőni tudják az országutat. A fák közé elrejtette gyalogosait, ő maga pedig huszárjaival mintegy ötszáz méterre visszavonult, és egy sziklás emelkedés mögé rejtőzött. Ott várt egészen délutánig.

Lovast küldött Belz irányába, hogy kémlelje ki a helyzetet. A katona azonban nem tért vissza, helyette puskalövések zaját hozta a szél, amelyek hol sűrűbben, hol ritkábban hangzottak, végül teljesen elhallgattak.

„Most vették üldözőbe” – gondolta. Még egyszer végignézett emberein, s elmondta, amit az utóbbi évek sok csatája előtt mondani szokott. Egyetlen mondatot:

– Aztán keményen, fiúk!

Néma ajkak és beszédes tekintetek válaszoltak.

Monoton dübörgéssé olvadt a közeledő paták csattogása. A keményre fagyott hó élesen szikrázott szerteszét. Közeledett Suhalski csapata. Egyetlen, zárt tömegben vágtatott a dandár, csak öntelt szem nem vehette észre rajta, hogy cselből fut, nem gyávaságból.

A huszárok elfutottak Benyovszki rejteke előtt, bekanyarodtak a domb alá, aztán a dombot is maguk mögött hagyták.

S ekkor szélvészként vágtató kozák lovasok tűntek fel a leáldozó nap vörös fényében. Bő köpenyük félelmesen lobogott utánuk, dzsidájukat előreszegve tartották, s egészen ráhajoltak lovuk nyakára, hogy testük szinte egybefolyt az iramló állat testével. Mesebeli hősök csapatának, mindent lebíró, csodálatos erejű lényeknek látszottak. Háromezren lehettek, annyian, mint Benyovszki egész serege. Csupa lovas.

Elviharzottak a lesben álló Benyovszki előtt.

Bumm! Bumm! Bumm!

Felbömbölt és gyilkos tüzet okádott a három ágyú.

Nyihogó, felágaskodó paripák ugráltak leomló tetemek felett, halálhörgés és zűrzavaros ordítozás harsant.

A fák közül előrohant Ribnicki kapitány vezérlete alatt a gyaloghad. Sortűz csattant a megingott kozákokra. Azok lassan hátrálni kezdtek. Egyenesen az előrohanó huszárok kardjaiba.

A huszárok élén Benyovszki ezredes vágtatott lova nyakához simulva, kardját mereven előretartva – amúgy kozákosan.

Egyenesen a tömeg közepére tört, szinte kettészelte a kavargó sokaságot, amely azt sem tudta, hová figyeljen: a keményen támadó gyalogosokra vagy a villámként lecsapó huszárokra? Felemelkedett nyergében, és villámló kardjával – amúgy magyarosan – egyetlen lendülettel levágta az első, rá támadó kozák fejét.

A két oldalról megrohant ellenség nem tudta használni dzsidáit. Az egymáshoz szorult lovasok a kardjukhoz nyúltak. Egyszerre húszan is Benyovszkira támadtak, s ő egyszerre húszfelé osztogatta kemény csapásait. Egyetlenegy sem csúszott mellé. Mindegyik eleven húst ért, mindegyik nyomában piros vér freccsent.

Benyovszki Izmailov ezredest kereste a szemével. Vele akart megverekedni.

De sehol sem találta.

A harc hevében szélre sodródott, ahol már egyenként futásnak eredtek a kozákok, mikor észrevették, hogy Suhalski dandárja visszafordult. Egy csontos képű, nagy bajuszú kozákkal keveredett össze. Sehogyan sem tudta lerázni. A kozák észrevette, hogy ő a sereg vezére, és senki mással nem törődve, egyre csak körülötte forgolódott.

„Ahá, te akarod levágni Benyovszkit! Abból ugyan nem eszel!” – gondolta az ezredes, és dühödten támadt a kozákra.

Némán vagdalkoztak egy ideig, majd a kozák hátrarántotta a lovát, de csak azért, hogy újult erővel ronthasson ellenfelére.

Benyovszki leeresztett karddal várta, de amint a két ló feje egy vonalba került, megrántotta a zablát, oldalt ugratott, és a kozák dereka felé csapott. A másik azonban gyorsabb volt. Benyovszki fejét csak lova lendülete mentette meg egy villámsebes vágástól. A két állat elfutott egymás mellett, és toporzékolva fordult újra rohamra. A párviadal egyre elkeseredettebb lett. Már egészen a fekete földig rúgták szét a havat, amely halvány rózsaszínű volt a holtak és sebesültek vérétől.

Most lassan, lovaikat lépésre fogva közeledtek egymáshoz, és szabályos kardpárbajra keltek, mintha egyik sem akarná csellel leteríteni a másikat.

Ismét szétugrottak, hogy annál vadabbul rontsanak össze. A villogó, csengő kardok egy pillanatra összeakaszkodtak, a küzdők égnek emelt pengével lihegtek egymás arcába, majd szinte ugyanabban a pillanatban rántották szét fegyverüket. A két penge sikoltva szikrázott a leszálló éjszakában.

A kozák vérben forgó szemmel ordított, de vágásai egy pillanatra sem vesztettek erejükből, egyetlen percig sem vagdalkozott hebehurgya dühvel.

Benyovszki úgy érezte, hogy órák telnek el a kíméletlen élethalálharcban.

Némán felemelkedett a nyergében. Erős, vállas alakja most még hatalmasabbnak látszott az alacsony termetű kozák mellett. Nekirúgtatott. Most nem vágni, hanem szúrni akart, azzal a mesteri, hirtelen szúrással, amellyel már sok kemény ellenfelét küldte a másvilágra.

A szúrást azonban a kozák elhárította.

Mindkettőjükről patakokban folyt az izzadság. A kozák kucsmája, Benyovszki csákója rég a földre hullott. Izmailov megvert dandárja immár egyre távolodva futásnak eredt, ők azonban még mindig verekedtek.

A kozák felordított:

– A kutya úristenit az úri pofádnak, levágom azt a tököt a nyakadról! – és a méregtől vérpirosan új rohamra indult.

– Vágod ám a szentlelket! Mindjárt bőgsz majd, mint a zálogos tehén, te ebfajzat! – kiáltotta Benyovszki, és felütötte a rá támadó kardját. A két lovas ismét elfutott egymás mellett.

Aztán megálltak, megfordultak, és pillanatokig bambán, némán bámultak egymásra.

Csak most kaptak észbe, hogy az előbb mind a ketten magyarul szólaltak meg.

– Hé, te…

– Hát te… – próbálgatták tétován.

S aztán rohantak, futottak egymáshoz, és ölelték, csókolták egymást, mint két rég elszakadt testvér.

Öreg ember volt már a kozákká lett magyar, akkor látta rajta, amikor kibontakozott az öleléséből. Egy pillanatig még úgy tartotta a karját, mintha egyszeriben ki akarná kérdezni egész életéről, de aztán erőt vett magán.

– Leszel-e a tolmácsom, öregapám? – kérdezte.

– Leszek én – felelte a magyar –, csak okosakat mondj.

Ribnicki kapitány, aki éppen odaugratott hozzájuk, nem értette, mit mondtak; hol Benyovszkira, hol a mellette álló kozákra nézett, végül megszólalt:

– Ezredes úrnak jelentem, Izmailov dandárját megvertük. Úgy vélem, hogy nagyobb támadást is várhatunk, mivel ezek ágyúkat nem hoztak. Suhalski ezredes úr sebet kapott, most kötözik. Ötven halottunk van, foglyunk négyszáz – azazhogy, úgy látom, négyszázegy.

– Hohó, barátom – kiáltotta örömmel Benyovszki –, nem fogoly ő, hanem magyar ember! Hazámfia. S nem fogoly egyik sem, tudhatnád!

Mert amióta lengyel földön vitézkedett, egyetlen csatájából sem tartott hadifoglyot. Mit is kezdett volna velük? Inkább szép szóval, ha kellett, egy kis fenyegetéssel a maga oldalára állította őket.

A kozákká lett magyarral és Ribnicki kapitánnyal odalovagolt hát a domb alatt összeterelt foglyok elé. Végignézett a kemény, elszánt arcokon.

– Ti vagytok a híres zaporozsjei kozákok! – kiáltotta. – Látom én a szemeteken, no meg azon, ahogy harcoltatok. Szabad, vitéz kozákok vagytok valamennyien. De azt tudjátok-e, hogy a lengyel nép is szabadon akar élni? Ha igen, akkor hát miért dúljátok falvainkat, pusztítjátok vetéseinket, és miért törtök az életünkre?! Mi közötök hozzá, hogy mi jóban vagyunk-e a királyunkkal vagy sem?

A foglyok még mindig villámló tekintettel, de érdeklődve hallgatták a tolmács szavait.

– Ti szabad kozákok vagytok, ott harcoltok, akinél akartok. Álljatok az én seregembe, és bebizonyítom nektek, hogy hazudtak az ortodoxok, amikor panaszkodtak a cárnőnél. Nincs azoknak semmi bajuk ebben az országban! Szeretném én látni, ki bántja őket, mert a katolikus lengyelek bizony nem. Úgy szeretjük valamennyit, mint az édestestvérünket! Tudjuk mi jól, hogy akármilyen is a vallás, csak egy isten van az égben.

Megállt a beszédben, mert észrevette, hogy a magyar egy pillanatig tétovázik. Úgy látszott, keresi a szavakat. Köhögött, a szemét forgatta, aztán mondott valamit, mire a foglyok hangos üdvrivalgásban törtek ki. Ujjongva nekiszaladtak Benyovszkinak, majd lerántották a nyeregből.

Rosszat sejtett.

– Nem fejeztem még be. Mit mondtál nekik, hogy így megvadultak?

– Jó, jó – suttogta az öreg magyar –, majd elmondom, miért… Egy szó, mint száz, azt mondtam nekik, hogy egyhavi zsoldjukat előre kifizeted, ha segítenek megverni Izmailovot. No, hát ennyi volt.

Benyovszki megrántotta a lova zabláját, s dühösen odakiáltott Ribnickinek:

– Ha megtörtént, megtörtént! Kapitány úr, a ládamesterem azonnal fizessen mindegyiknek egyhavi zsoldot. Pihenjen, hozza rendbe magát mindenki. Két óra múlva indulunk.

Egyszeriben odalett a nagy meghatottság.

Hátat fordított az öregnek.

Közben káromkodott fenemód, magyarul, németül, franciául, lengyelül, ahány nyelven csak beszélt, de hát állnia kellett a szavát, ha nem is az övé volt.

Csakhamar fellobogtak a tábortüzek. Mellettük fázósan tocsogtak a katonák, mert a tűz körös-körül megolvasztotta a havat. Egymást kínálgatták a kulacsból, egy legény bőrdudát vett elő, azt sirattatta, mások a harc eseményeiről beszéltek, és az újonnan közéjük állt kozákokat hívták tanúnak, ha nem tudták eldönteni, vajon ki hogyan vitézkedett.

Benyovszki egyik tűztől a másikig járkált, megnézte a szekereket, a nyársakat, amelyeken már forgatták a vacsorának valót. Találkozott Suhalskival is, bal kezét felkötötték a felcserek, és most dühösen hadonászott a másikkal, ami különben nem volt szokása.

Ahogy meglátta Benyovszkit, feléje sietett.

– Köszönöm, barátom – az ezredes óvatosan ölelte meg a felkötött karú férfit –, pompásan sikerült a csel! S hogyan verekedett! Izmailov tajtékozni fog dühében, ha megtudja, hogy megismételtük a chelmi bravúrt!

(Suhalski ezelőtt két héttel Chelmben csatlakozott hozzá egész seregével, miután az oroszok szorongatásából Benyovszki segítségével megmenekült.)

– Azt hiszem, azóta már tajtékzik is. Először arra gondoltam, hogy a főseregével is utánunk jön, de előőrseim jelentik, hogy bevette magát Belzbe.

– Ha minden jól megy, pár napig ki sem jön onnan. Nyugodtan haladhatunk Bár felé.

– Ej, ráérünk, nem értem, miért siet úgy. Lehet ugyan, hogy Pulaucki már vár minket, Potocki azonban biztosan késik.

– De hát éppen azért sietek. Seregeink mind ez ideig szétszórtan kalandoztak Lengyelországban. Úgy vélem, ez volt balsikereink egyik forrása. Itt az ideje, hogy összefogjuk a konföderáció erőit.

– Itt az ideje, barátom – pattogott Suhalski –, hogy végre ne a saját zsebünkből kelljen ráfizetnünk erre a háborúsdira!

Benyovszki a fejét csóválta.

– Szent konföderációnkat háborúsdinak tartja? Hiszen az egész ország szabadságáról van szó.

A Bug partján lobogó tüzek festői látványt nyújtottak. Mint ezernyi apró gyertya, lobogtak a lángok, a körülöttük álló árnyalakokat alig lehetett megkülönböztetni egymástól.

– Pihenjen le – mondta Suhalskinak –, hajnalban indulunk tovább Bárba. Apropó! A belzi sarcot sikerült aranyban megszerezni?

– Igen.

Hideg szél fújt. A felhőtlen fekete égen éles fénnyel világítottak a csillagok, fehérlett a hó a dombos, hegyes-völgyes vidéken, s a közeli fenyőerdőkből nagy-nagy csendességet hozott az éjszaka.

S ebben a nagy csendben édes, kedves furulyaszó sírt fel búsan. Hozzátársult a bőrdudás, s a kettő valami ismerős, fájdalmas melódiát, egyszerű, zokogó dallamot játszott:

Hol szépséges feleségem?
Hol vagy te is, nemzetségem?
Kis gilicém, kicsi lányom,
kérem istent, hogy megáldjon.

Harcoltam én a hazáért,
a haza szabadságáért,
most bújdosás a kenyerem,
sós a könnytől, mikor eszem.

A dal utolsó két szakaszára még emlékezett. Valamikor gyermekkorában, Csejtén hallotta öreg dajkájától. Úgy elkapta, úgy magával ragadta a varázslatos dallam, hogy Suhalskiról egészen elfeledkezett. A verbói csata jutott eszébe, a rongyos jobbágyok, akik olyan lelkesülten siettek volna szétprédálni „minden úri portát”…

Elindult a furulyaszó irányába. A tábor közepe táján, a tűz köré rakott nagy köveken ültek a katonák. Lengyelek és kozákok, huszárok és gyalogosok vegyesen. Egy közülük a bőrdudát fújta, egy másik a tűzbe bámult, és elhalkulón játszott a kicsi furulyán.

Az öreg magyar volt.

Benyovszki megbékélten telepedett melléje.

– Hogy is hívják kendet, öregapám? – kérdezte.

Az abbahagyta a muzsikát, és ránézett.

– Sajghó János a becsületes nevem – mondta.

– Aztán micsoda szél kavarta erre?

Az öreg egy darab gallyat dobott a tűzre, rápillantott a társaira, akik érdeklődve hallgatták az ismeretlen nyelvű társalgást, úgy válaszolt:

– Nagy sora van az én életemnek. Nem is érti, aki nem éli. Neked elmondhatom, mert úgy hallottam, hogy nem a magad szántából kódorogsz ezen a vidéken.

– Nem bizony. De nemcsak oka, célja is van annak.

– Talán pénzt akarsz rabolni, marhát, lovat ragadni, mint a többi uracskák… Mert azt csinálja valamennyi. Krakkóban, Varsóban eldorbézolják, amiért a szegény parasztok verítékeztek. Elfolyik a sok arany a borra meg a puccos dámák csipkés ruháira. Egyszer hopp, másszor kopp. Aztán ha üres az erszény, csinálják a konföderációkat. Tudom én, hogy van!

Benyovszki rosszallóan nézett rá.

– Nem jól tudja. Én a lengyel haza szabadságára esküdtem Krakkóban. Megvédem az életem árán is!

– Jól van, no. Nem mondtam én semmit. Csak hát ami a szívemen, az a számon is.

– Hogyan került kend a kozákok közé?

Most már elhallgatott a bőrduda is. Csend volt, csak a tüzek égtek tovább lankadó erővel.

– Úgy, ahogyan más. A kozákok szabad emberek. Hozzájuk nem ér el a pétervári törvény keze. Velük a méltóságos pétervári Panyin gróf is jóban van.

Hosszasan elnézte az öreget. Mokány, barna arcát, amelyet ezernyi apró, fekete ránc barázdált. A máskor élénk, kissé gunyoros szemek most fáradtan, szomorúan rejtegették az öreg gondolatait.

– Ha szabad kozákok, miért bántják a másik szegény népet? Nem jól van ez így.

– Fiatal vagy te még! – legyintett az öreg magyar. – Sokat fogsz látni, hallani… De hát azért jegyezd meg, hogy egyik ember sem haragszik a másikra. Lám, milyen szépen megélek én Bogdanovkán, szebben, mint Nagyszerénden. Pedig suttyó legényke voltam, amikor szétverték nagyságos Nagy András sövényhegyi táborát.

– Nagy Andrásét?

– Azét hát! Talán hírét sem hallottad? De Pérónak csak igen, meg az ő rácainak?

– Emlékszem már – szólt Benyovszki. – Nagy per volt annak idején a békési zavargókról. De hát én akkor még nem éltem.

Mosolygott Sajghó a bajusza alatt, hunyorogva nézte a fiatal ezredest, aki elgondolkozva ült mellette, és rámás csizmájával tétován tologatott maga előtt egy kavicsot.

– Hát én Nagy András táborában voltam. Emlékszem, tikkasztó meleg volt azon a nyáron. Ott, ahol a Sövény-patak két ága összeér, a Sövényhegyiben, ott állt nagyságos Nagy András tábora. Azt mondta, hogy csináljuk meg a revolúciót, mert nemsokára jön Rákóczi sokezernyi sereggel Dobrudzsából, aztán levágunk minden urat, akik áruló módon koslatnak most a császárné körül…

Érezte, hogy a vér fejébe tolul. Szerencsére a tűz parázsló fénye elleplezte pirulását. Igen, igen, az ő apja is sokszor sietett Bécsbe – tanúsítani, hogy nem volt rebellis, hogy a kurucok megdézsmálták verbói pincéit.

Sajghó János folytatta:

– Erdős meg mocsaras arrafelé a vidék, oda vették be magukat, akik nem akartak a császárné katonái lenni. Sokan voltak. Ugyan ki akar rabságban élni, rabságban látni feleségét, kis családját meg a felebarátját? Amikor hát Nagy András uram táborba szólított bennünket, mentünk örömmel, annál is inkább, mert fegyvert is adott, kinek kardot, kinek puskát meg pisztolyt. Voltunk egy egész hadsereg.

A tábor túlsó felén valami baj lehetett a lovakkal, kiabálás, dobogás hangzott. A körülöttük állók lassan ellépkedtek, egyedül maradtak a tűznél.

– Ki volt adva, hogy szegény embert nem bánthatunk, csak urakat meg pénzes kereskedőket. Csináltunk is egy-két jó portyát, és hát vártuk Rákóczit meg a seregét. Hajaj, dehogy tudtuk, hogy már régen halott a nagy fejedelem! Emlékszem, 1735-öt írtunk akkor, egy nyári estén így ültünk, mint most mi ketten, és néztük a csillagos eget, amikor egyszerre csak kiáltozást hallottunk: jönnek, jönnek! Azt hittük, a fejedelem katonái érkeztek meg. Fölugrottunk valamennyien, és kiáltoztunk egymásnak: jönnek, jönnek…

Benyovszki figyelmét hirtelen más kötötte le. Sajghó János is felkapta a fejét. A táborszéli zaj erősbödött, egy huszár vágtatott a tüzek között, nagyokat ugratva lovával.

– Benyovszki ezredes úr, Benyovszki ezredes úr! – kiáltotta lengyelül.

Felugrott.

– Jönnek! – lihegte a lovas, amikor melléjük ért.

– Kicsodák?

– Izmailov seregei!

– Hű, az áldóját!

De máris megjelentek Suhalskival az élükön a főtisztek, Ribnicki kapitány, Starczenski kapitány és a többiek.

Egy huszár Benyovszki lovát hozta. Az ezredes egyetlen ugrással rajta termett.

– Uraim – szólt – semmi értelme, hogy fáradt katonáinkat a nagyobb ellenség elé hajtsuk. A kötelesség Bárba szólít, ahol részt kell vennünk a konföderáció megalakulásában. Lehet, hogy utunkat nem tudjuk nyugalomban folytatni, és késve érkezünk majd.

Most végignézett az embereken, gondolkozott.

– Ribnicki kapitány úr! – adta ki a parancsot. – Ön nagyon vitézül verekedett, és nagy része volt benne, hogy ma győzni tudtunk. Vonuljon megtévesztésül kétszáz lovassal Kristianpol irányába, délnek, de vigyázzon, nehogy Izmailov karjaiba fusson. Mi Tolcsin irányába, északkeletre megyünk. Konstantynówban találkozunk. Sok szerencsét!

A kapitány tisztelgett és elvágtatott.

Benyovszki most megint magyarra fordította a szót:

– Sajghó János uram, kend vegye át a kozákok vezényletét. Legelöl menjenek, látni akarom, milyen a fegyelmük.

Az öreg magyar egy pillanatig úgy eltátotta a száját a csodálkozástól, mintha nem értené, amit hallott. Arcán egymás után futottak át a belsejében dúló érzések hullámai, előbb a dicsekvő öröm pirulása, amely az azonnali tennivágyás sietős megmozdulásával párosult, aztán felváltotta azt a nagy feladatokhoz nem szokott ember rettegő komorsága, de végül visszanyerte kissé közönyös, kissé gunyoros mindennapi arckifejezését, szemének élénk, figyelő csillogását. Bólintott, és csak ennyit mondott:

– Jó. Ha kell, hát megteszi az emberfia azt is.

Benyovszki szeretettel nézte az öreget, aki katonás keménységgel pattant fel a lóra, és elsietett a kozákjaihoz. Nem bánta már, hogy Sajghó János jóvoltából most félig üresen áll a pénzesládája. Majd csak lesz, amiből kifizesse a katonáit. Máris arra gondolt, hogy megsarcolja Lemberget, ha Bárban rendjén megy a dolog.

Elhamvadtak, eltaposódtak a tüzek, sötétség borult a Bug partjára. Csak a fehér hótakaró világított, fenn a magasban a csillagok fénye tündökölt.

Ribnicki kapitány kétszáz lovasával elvágtatott. A szekerek Sokal alatt, a szigettel szemben keltek át a befagyott folyón, utánuk terelték át a marhákat és a juhnyájat is. A sereg egyenesen a falunak tartott, az erődítménnyel szemben lovagolt neki a jégnek, és azt megkerülve, a miljatini útra tért.

Elöl vonult Sajghó János kozákkapitány négyszáz emberével.

Az erődítmény mélyen hallgatott. Még őrszemeket sem láttak a falakon.

Elvonult a sereg.

Negyedik fejezet

Egy pofon és előzményei

–Ribnicki kapitány az unokaöcsém. Régi nemesi család sarja, nem tűröm, hogy árulónak bélyegezze!

Benyovszki e szavakra félbehagyta dühös járkálását, és megállt Suhalski előtt.

– Már negyedik napja vesztegelünk itt miatta. Csak azért, mert nem hajlandó a parancsomnak engedelmeskedni. Két futárt küldtem eléje. Az egyik eltűnt, lehet, hogy Izmailov, Brinken vagy a királyi sereg elfogta. A másodikat pedig Ribnicki kapitány, az ön tiszteletre méltó unokaöccse felpofozta, úgy küldte vissza.

Suhalski megigazította parókáját, amely alól szalagos copf lógott ki hátul, aztán megvakarta az állát – ez nála a türelmetlen idegesség jele volt –, és halkan megjegyezte:

– Én is ugyanezt tettem volna. Ki látott már olyat, hogy egy hadvezér suttyó huszárral szóbeli üzenetet küldjön? Méghozzá azt, hogy Ribnicki kapitány áruló, azonnal hagyjon fel a rablással, fosztogatással, és tüstént jelenjék meg Benyovszki ezredes úr magas színe előtt. Ejnye, hát erre tanították önt Schweidnitz alatt?

– Ne gúnyolódjék! – villant meg Benyovszki szeme. – Önnek talán jobban esett volna, ha levelemet az ellenség fogja el, és megtudja, milyen nagy az összetartás a konföderáció táborában? Nem érünk időben Bárba, nem tudunk egyesülni a fősereggel, és ráadásul Ribnicki szabad prédálásai miatt meggyűlöl bennünket a lakosság.

Alig mondta ki az utolsó szavakat, Suhalski rekedt nevetésben tört ki:

– Miért törődik ön azzal, ezredes úr, hogy Ribnicki hogyan aprítja ezeket az óhitű eretnekeket? Talán bizony pártjukra áll? Akkor hát parancsoljon elfáradni Poniatowski Szaniszló őfelsége oldalára. Hanem a katonákat itt hagyja ám, hahaha! Benyovszki már egy órája vitatkozott, veszekedett a kövér Suhalskival, aki mindenáron be akarta várni az önfejű Ribnicki kapitányt. A sereg egy része Konstantynów elővárosaiban, zöme pedig bent a városban volt elszállásolva, élelme volt bőven, de Benyovszki nem tapasztalt nagy bizalmat a konföderáció katonái iránt. Mindenünnen gyűlölködő pillantások kísérték huszárait és őt magát is, hogyha végigment az utcán. Ráadásul meghallotta, hogy Suhalski több vitéze kirabolta egy kereskedő házát, leütötték az ellenálló cselédséget és magát a háziasszonyt is.

Példás büntetést követelt a számukra.

Ezen újból összeveszett Suhalskival.

– Ezredes úr, drága barátom – folytatta nevetve a kövér ezredes. – Ön magyar, nem ismeri ezt a népet. Olyan ez, mint a poloska. Meghúzódik csendben, és akkor marja meg az embert, amikor nem is várja. Lám, a király megadta a pravoszlávoknak az egyenjogúságot, és mégis, minduntalan – felállt és közelhajolt Benyovszkihoz – valami Zseleznyakról meg Ivan Gontáról sugdolóznak. Hogyha nem vagyunk eléggé kemények, nemsokára két tűz közé kerülünk. Mialatt a király és Katalin cárnő csapatai ellen kell verekednünk, oldalba támadhatnak az eretnekek. Akkor pedig végleg lemondhatunk nemesi jogainkról, a lázadó nép feldúlja várainkat…

Benyovszki nem szólt semmit. A nagy, boltíves ablak elé állt, onnan nézte elgondolkozva Konstantynów hófedte háztetőit. Balról a körbástya zárta el a kilátást, de jobbra végigtekinthetett a hosszú utcán, amelyen gyalogosai baktattak a külső tábor felé.

– Suhalski ezredes úr – sóhajtotta –, ön saját akaratából csatlakozott hozzám. Jogában áll elszakadni tőlem, vagy követni elhatározásaimat. Én Ribnicki kapitányt árulónak, rablónak bélyegeztem, és ezt fenntartom. Ami pedig a kettős ellenséget illeti, nos hát… Krakkóban arra esküdtem fel, hogy az ellen a király ellen fogok harcolni, aki idegen seregeket hozott Lengyelországba, és eltörölte a vétójogot… Másra nem esküdtem.

Sarkon fordult, és otthagyta az elsápadó Suhalskit.

Elhatározta, hogy nélküle is útra kel Bár felé. Jelentést kell tennie eddigi dolgairól, a zamosci sarcon is túl akart adni. Jobban szerette kézben látni a kétezer gyalogsági puskát, mint így szekerekre rakva.

Egész nap és egész éjszaka menetelt. Alig engedett katonáinak fertályórányi pihenőket. Előbb csak úgy toronyiránt, hegyen-völgyön dél felé tartott, majd Leticsevnél az állami útra tért.

A szemmel alig észrevehető derengésben már látni lehetett, hogyan ereszkedik az országút az erdőkkel borított fennsíkról a kicsiny patak partjához. Fagyosan ropogott a hó a csizmák és a lovak patái alatt, a felhőtlen, tiszta égen elhalványultak a csillagok, és metszően hideg szél kerekedett.

Benyovszki a sereg élén, Sajghó János mellett lovagolt.

– Hideg van.

– Az bizony.

– Errefelé nem ülnek fel a gyerekek a kuckóba melegedni…

– Mivelhogy errefelé nem építenek búbos kemencét.

– Mesélje már kend, hogy s mint volt a Nagy András táborában. Mindennap találkozunk, mégsem ismerjük egymást.

Sajghó János hallgatott egy ideig, aztán lekapta kucsmáját, és végigsimította kozákosan borotvált fejét. Egyszerre másról kezdett beszélni:

– Zúgolódik a nép mindenfelé. Egyszer itt, egyszer ott próbálkozik, hogy megrázza magát, mint a pulikutya. De hát az urak csak olyanok, mint a bolha, mindig visszaugranak rá. És csípik, marják rendületlenül.

Benyovszki meghökkent. Mondott már ehhez hasonlót egy nappal előbb Suhalski is, csak éppen más volt az értelme.

– Hogy érti ezt, öregapám?

– Úgy, hogy a nép egyre csak a hajdamakokat várja. Úgy hírlik, nagy felkelés készül, de hogy hol, ki kezdi, nem tudja senki… A többiek – mutatott hátra a kozákok felé – azt mondják, hogy gyalázat volt a lengyel urak kezére adni magunkat.

Benyovszki nem felelt semmit. Előrehajolt, és leverte a lova sörényéről a zúzmarát. Sajghó folytatta:

– Mert nagy a kínlódás errefelé. Rengeteg az adó, a dézsma. Aztán meg sok az olyan uraság, aki kedvét leli a népek kínzásában.

Sokáig mesélte az öreg a podóliai földesurakról szóló rémhistóriákat. Benyovszki nem tudta eldönteni, igazak-e vagy sem. Otthon, téli estéken a vénasszonyok, vénemberek ijesztgetik a gyerekeket ilyen mesékkel, s lehet, hogy az öreg magyart is ez a hangulat fogta el. Hanem arra, hogy a lengyel földesurak úgy adogatják az ukrán parasztokat, mint a rabszolgákat – egy férfinak 100 rubel, egy lánynak 130 rubel az ára –, csak elszorult a torka, mert maga is nemegyszer fültanúja volt az ilyen vásárnak.

– Nem így lesz ezután, öregapám – mondta halkan. – Hogyha egyszer Lengyelország szabad lesz, és vége a háborúnak, akkor az urak is jobbak lesznek.

Várakozóan nézett Sajghó Jánosra, de az a fejét csóválva sóhajtott:

– Láttam én már urat sírni a kardom előtt, még gyónni is (neked megmondom) az akasztófán – de megjavulni sose láttam egyet sem!

A nap még nem bukkant fel a láthatár szélén, de fénye már szétfutott az égen. Árván, elhagyottan néztek a magasban álló felhők felé a csupasz fák. Egy-egy nagy fekete varjú gallyazott föl néha rájuk, lomha repüléssel.

Az út elkanyarodott.

A lovak hirtelen felnyerítettek, és idegesen ágaskodtak.

A dombhajlat mögött feltűntek Volkovinci falvának füstölgő házai.

Iszonyú pusztulás, rombolás képe fogadta Benyovszkit. Mintha csak egy varázsló hirtelen eléje tárta volna mindazt, amiről Sajghó János az előbb beszélt. Üszkös gerendákat, letiport kerítéseket, lángoló fatemplomot és megnyomorított holttesteket látott. A sereg megtorpant mögötte. Az előőrsbe küldött három huszár az utca másik végén küszködött a lovával, mert egy elszabadult anyátlan malac vérfagyasztó visítással rohangászott a paripák lába alatt.

Az udvarokban tusakodás nyomai látszottak, a kert alatti gyalogösvényeken elszórt batyuk mutatták a fejvesztett menekülést.

Az iszonyatos, halotti csendben csak a templom dőlő tornyának ropogása hallatszott. A vaskos gerendák úgy bomlottak szét a lángok emésztő melegében, mint megannyi nyíló fekete virág.

Benyovszki összehúzta a szemét, és szaporán kapkodta a levegőt. Szobormozdulatlanul ült a nyergében.

Sajghó csak nézte sokat látott, csöndes szemével.

A három huszár végre elzavarta a kismalacot, és Benyovszki felé tartott.

– Ezt találtuk – mondta egyikük, és egy lengyel huszárcsákót nyújtott át.

A háromszoros aranysáv a szélén azt mutatta, hogy a viselője Potocki seregéből való volt.

Benyovszki forgatta a kezében egy ideig, aztán dühében belevágta a hóba. Ráhajtotta a lovát, és megtaposta.

Hátrakiáltott két kapitányáért:

– Megparancsolom, hogy az eddigi ütemben jöjjenek utánam! Bármi történik, csakis az én parancsom szerint cselekedhetnek, és mindenképpen azon igyekezzenek, hogy Bárba jussanak.

Aztán felállt a kengyelben, és oroszul elkiáltotta magát:

– Kozákok, utánam!

Négyszáz kozák élén rohant Bár felé.

Ekkor már riadóztatták a bári konföderáció seregeit. A nyargalászó őrsök észrevették őket, és vitték a hírt:

– Jönnek a kozákok!

Mármint a cárnő kozákjai. Hogyan is képzelhették, hogy Benyovszki zaporozsjei kozákokat állított a maga oldalára.

Mire a Rev partjára ért, már csak az elvonult sereg otthagyott limlomjait találta.