A sorozat részei:

Varsity 1. – Szívtipró bajnok (2022)

Varsity 2. – Öntörvényű bajnok (2023)

Varsity 3. – Zabolátlan bajnok (2024)

Egyetlen csók,
és máris a pályán vagy.

Ruthie-nak.

Nélküled képtelen lettem volna erre.

1. fejezet

CANNON JENNINGS

Elégedetten köszöntöm az új évet egy csillagszóróval és maradék pizzával.

Sajnos az unokatestvérem, Zack elég extrovertált – muszáj mások energiáiból táplálkoznia –, én jobban szeretem kizárni a zavaró tényezőket.

– Egy buli, Can. Húzd ki a karót a seggedből, és élvezd az estét. Egy buli nem fogja tönkretenni a jövődet.

Zack hetek óta azzal csesztet, hogy lazítsak. A szívem mélyén tudom, hogy valószínűleg igaza van… egy bizonyos mértékig. Ha az egész végzős évemben ennyire keményen fogok hajtani, kiégek, mire eljutok a nyári táborba, ahova jelentkeztem. De ha az ember hatéves kora óta arról álmodik, hogy a Vandy dobójátékosa lesz, és ez szó szerint karnyújtásnyira van tőle, nehéz elengedni magát akár csak egy pillanatra is.

– Gyerünk, ember! Szilveszter van. – Zack oldalra hajtja a fejét, és lebiggyeszti az ajkát.

– A picsába, most bőgni fogsz?

Ledobom a kesztyűmet a kanapé sarkába, és felállok. Zack összedörzsöli a kezét, miközben rohadt furán táncikál.

– Nem megyek, ha ezt csinálod – jelentem ki a teste alsó felére mutatva.

Megdermed, és azonnal kihúzza magát, majd a vállát mozgatva megköszörüli a torkát.

– Bocs. Valószínűleg sokkot kaptam, amiért Cannon Jennings mégis társaságba megy – válaszolja.

– Pfff… – mordulok fel. Megfogom a kulcsot és a szerencsehozó sapkámat, majd mindketten elindulunk a kocsihoz.

Zack túloz. Kedvelem a társaságot. Egy hete elmentem egy buliba, és sikerült barátkoznom. Ahhoz képest, hogy én voltam az új srác a suliban, rohadt jól csináltam. Nyáron költöztem az unokatestvéremékhez, ami tulajdonképpen apa és a nagybátyám, Zack apjának hatalmas ötlete volt, mert ezzel akarták még jobban ránk terelni a figyelmet, hogy minél több ajánlatot kapjunk a főiskolai csapatoktól. Zack legalább olyan régóta elkapó játékos, amióta én dobó, és régebben együtt játszottunk. Azonban Zack családja rögtön általános iskola után Indianába költözött egy munkalehetőség miatt, és ezzel véget ért az álomduónk. Jól boldogultunk egymás nélkül, de csak egy évünk maradt, hogy igazán megmutassuk, mire vagyunk képesek, és az Allensville Középiskola nemrég vett fel egy új edzőt… akinek divízió 1-es tapasztalata van. Ez azt jelenti, hogy matracon alszom Zackék vendégszobájában, míg a szüleim eladják a házunkat Új-Mexikóban. Akkor aztán beköltözünk egy albérletbe – nekem meg végre olyan ágyam lesz, amit napközben nem kell összecsukni.

– Nem ismerem olyan jól June-t – említem meg, miközben megállunk a Mabee-ház előtt.

Csupán két háztömbnyire lakunk tőlük, úgyhogy gyorsan ideértünk.

– Tudom, de Lucast ismered, úgyhogy minden rendben – biztosít Zack.

Szinte ugrándozva száll ki a kocsiból, és közben a söröket dédelgeti, amiket az apjától csórt el.

Én egy lélegzetvételnyi ideig még élvezem a csendet a kocsiban. Igaza van. Elég jól megismertem Lucast meg a D’Angelo ikreket. Mind egészen ügyes sportolók, ráadásul jó olyanokkal együtt lógni és hülyülni, akiknek nem kizárólag a baseballról szól az életük. Tory D’Angelóval a legjobb a kapcsolatom. Ő kosárlabdázni akar a főiskolán, így megérti, hogy állandóan koncentrálok. Esküszöm, bármennyit mondogatja az unokatestvérem, Zack, hogy baseballozni akar a későbbiekben, benne látszólag nincs meg az a megszállottság, az a szenvedély, ami szerintem ehhez kell.

Az unokatestvérem bekopog az ablakon, mert megunta, hogy várnia kell rám, ezért kiszállok, és igyekszem olyan arcot vágni, mintha örülnék, hogy itt vagyok.

Odabent furcsa emberek vannak. Egy olyan pasi nyit ajtót, aki nyilvánvalóan valakinek az apja, és miközben belépünk, a Zack kezében tartott sört bámulja.

– Lehet, hogy nem kellett volna piát hoznunk – suttogom az unokatestvéremnek, de nem foglalkozik velem, átvág a házon a garázsba, ahol egy pluszhűtőt megpakoltak mindenféle itallal. Kihúz egy sört, és a kezembe nyomja, majd magának is vesz belőle. Felhúzom a szemöldököm, mert nem vagyok benne biztos, hogy ezt szabad.

– Nem gáz. June azt mondta, amíg nem piálunk pofátlanul a felnőttek előtt, addig minden rendben.

Zack kinyitja a sört, és belekortyol, majd int, hogy kövessem a példáját. Megteszem, de csak azért, mert ha megiszom a sör felét, talán feloldódik a mellkasomban érzett csomó. Nem érzem túl jól magam társaságban.

Kimegyünk a hátsó udvarra, ahol már többeket felismerek. Ellazul a vállam, ahogy észreveszem Lucast a tűznél, és látom, hogy van mellette szabad hely. Biccentek felé, hogy Zack tudja, hol talál, aztán odaindulok. Lucas barátnője, June megelőz, és két másodperccel hamarabb elfoglalja az üres helyet, én meg majdnem meghátrálok, amikor egy igazi istennő lép mögéjük.

Nem sok embert ismerek a városban vagy az iskolában, de ötletem sincs, hogyan nem vettem eddig észre ezt az arcot. A lány magas, nálam talán csak néhány centivel alacsonyabb, és hosszú, szőke haja úgy néz ki, mint az olvasztott arany, miközben a tűz mellett áll. Nem tudom, hogy a szeme szürke vagy kék, de muszáj közelebb mennem hozzá, hogy ezt eldöntsem. Dögös, mint egy szupermodell, de ezt igyekszik leplezni bő farmernadrágjában és a régi baseballmezben, amit egy pulóver fölé vett fel, hogy ne fázzon. Lefogadom, hogy az öltözete miatt nem sok embernek akad meg rajta a tekintete. A legtöbb seggfej ebben a kibaszott iskolában a strigulákra hajt, és arra kíváncsiak, hogy ki randizhat elsőként a dögös csajokkal. Szerencsére ez a lány ma este úgy öltözött fel, ami pont az én esetem.

– Jeter-rajongó, mi? – kérdezem, ahogy mellé lépek, és megrángatom a mezét.

Természetesen rózsaszín ajka mosolyra húzódik, miközben belekortyol az italába. Gyanítom, hogy igazából üdítőt iszik, ezért lazán leteszem a sörömet egy kis asztalra a hátam mögött.

– Yankee-fan. Jeter rendben van… – válaszolja egy félmosoly kíséretében.

Egy lélegzetvételnyi ideig a szemébe nézek, részben azért, hogy kihívásnak érezhesse, ugyanakkor kíváncsi vagyok a szeme színére. Kék, és talán egy kicsit zöld is.

Viszonzom a vigyorát, és hagyom, hogy szétterüljön az arcomon, mielőtt lepillantok a kis jelvényre, ami a mez jobb ujját díszíti. Ezt egy meccsen szerezte.

– Hülyeség – jelentem ki a kitűző felé biccentve.

A lány lenéz, majd elakadó lélegzettel, mosolyogva veszi észre a jelvényt.

– Megfogtál – mondja, ahogy az én jelvényemre villan a tekintete.

Egy hosszú pillanatig farkasszemet nézek vele, ezúttal azért, mert tetszik, amikor kihívást intézek felé, ő pedig viszonozza. Értékes ellenfél, és én török meg elsőként.

– Rajongó vagy? – teszi fel a kérdést.

– Yankee-fan? Basszus, dehogy. De Jeter különleges; egy szinttel a Yankees fölött van. Legenda – felelem.

June-t és Lucast biztos idegesíti a baseball téma, mert béna kifogást keresve magunkra hagynak minket. Elfoglaljuk a helyüket, és feltesszük a lábunkat a tűz körüli párkányra, majd egymáshoz fordulunk.

– Van még egy ilyenem… aláírva – jegyzi meg, lehúzva a mez elejét, hogy kisimítsa a Yankees logót.

Lenyűgözve húzom fel a szemöldökömet. Ráadásul észreveszem az akcentusát, ami – szinte biztos vagyok benne – New York szívéből való, vagy talán egy ahhoz közeli területről.

– Gondolom, hatalmas rajongó vagy.

Játékosan jobbra-balra billenti a fejét, és büszke boldogság csillog a szemében, ami csak akkor szokott az emberre törni, amikor a gyermekkora tele van emlékekkel a stadionból. Tudom, mert én is így vagyok vele. Az Új-Mexikóban töltött tavaszi esték és az arizonai tavaszi szünetek miatt, amikor a kedvenc MLB sztárjaim aláírására vadásztam az edzőtáborokban, nekem is tele van a gyermekkorom baseballmesékkel. Alig várom, hogy a saját nevemet is beírhassam ezekbe a történetekbe.

– Cannonnak hívnak. Új vagyok – jegyzem meg, kinyújtva felé a kezemet.

Pislogva néz rá, és néhány másodpercre szétnyitja az ajkát, mielőtt megszólal. Végül elfogadja a kéznyújtásomat, és azt tapasztalom, hogy meglepően erős a szorítása.

– Az én nevem Hollis, és én is új vagyok.

Tuti, hogy New York-i.

– Long Island? – kérdezem.

Összehúzott szemöldökkel mordul fel.

– Basszus, dehogy! Staten Island.

Ugrat, és állati aranyos. Tudhattam volna: a Long Island-iek Mets-rajongók.

– Rendben. Hát, örülök, hogy megismertelek, Hollis. Én új-mexikói vagyok. Nem olyan izgalmas, mint a te nagyvárosod… – jegyzem meg vállat vonva.

– Nem tudom – mondja, miközben fölemeli a fejét, és az égre néz. Követem a tekintetét a csillagokra, és látom, hogy parázs száll felettünk a levegőbe a tűzből. – Tuti, hogy eszméletlen nálatok a kilátás.

Igaza van. Tényleg az. Legalábbis, volt. Gondolom, most már ezt kell néznem. Sok… fát.

– Nem gondolod, hogy már mindketten allensville-iek vagyunk?

Úgy ejtem ki a számon ezt az ötletet, hogy közben a fekete égboltot kémlelem, amit gyémántok pettyeznek, és füst ködösít el.

Felsóhajt.

– Igen, azt hiszem, azok vagyunk. – Lehajtja az állát a mellkasára, én pedig követem a példáját. – Két irányból jöttünk, és középen találkoztunk.

Halvány mosoly játszik az ajkán, miután végez mondanivalójával, és nehezemre esik elfordítani a tekintetemet. Máskor zavarba jönnék attól, hogy túlzottan odavagyok egy lányért. Bénán flörtölök. De Hollis eléggé megkönnyíti.

– Szóval mi hozott ide… középre? – faggatom.

Elgondolkodva összeráncolja a homlokát, de még ott az a halvány mosoly. Mérlegel valamit. Talán azt, hogy mennyit áruljon el egy olyan srácnak, akivel csak most találkozott.

– A család… mármint, munka. Apa munkahelyet váltott.

Érzem, hogy zavarja valami, ezért nem erősködök. Biztos sok dolog hiányzik neki otthonról. Megértem. Nekem is hiányoznak a szüleim, de legalább ők előbb-utóbb ide fognak jönni. New Yorkot nem lehet Indiana közepébe költöztetni.

– Mi is a család miatt költöztünk ide, mondhatni. Azért jöttem, hogy együtt játsszak az unokatestvéremmel. Ő is itt van, valahol.

Hátranézek a vállam fölött, és észreveszem, hogy mindenki eltűnt az udvarról. Teljesen egyedül maradtunk.

– Bemutatnálak neki, de… – Széttárom a kezemet, amikor visszafordulok felé, mire elneveti magát. A hangjától kiszélesedik a mosolyom, és gyorsan felismerem, hogy idiótán vigyorgok. De nem hagyom abba. Hagyom, hogy ott maradjon a röhejes pofámon a vigyor, mert talán most ismerkedtem meg a lelki társammal.

– Nekünk biztos elfelejtettek szólni – mondja, miközben hátranéz a ház felé.

Tizenegy után jöttünk el otthonról Zackkel, szóval biztos elindult a visszaszámlálás az új évre.

– Bemenjünk? – kérdezem a lánytól, ahogy a szemébe nézek.

Ezúttal ő mered rám kihívóan, intenzíven tanulmányozza az arcomat, mintha ezzel akarná azt mondani, hogy blöffölök. Hát, nem. Szó szerint oda fogok menni, ahova mondja. Remélem…

– Nem szeretem a tömeget. Nem bánnád, ha idekint köszöntenéd az új évet egy Staten Island-i lánnyal?

Az ostoba vigyor újra megjelenik az arcomon, ezért megnyalom az ajkamat, hogy megzabolázzam egy kicsit.

– Egyáltalán nem – válaszolom, miközben előrehajolok, és a térdemre támasztom a könyökömet. – De már allensville-i lány vagy, nem?

Sóhajtva felnevet, majd feláll, és az égbolt felé nyújtja mindkét karját. Ettől felcsúszik rajta a meze és a felsője, így meglátom krémszínű bőrét és az ezüstpiercinget a köldökében. Soha nem gondoltam, hogy buknék az ilyesmire, de totál bejön. Lehet, hogy csak a gyönyörű, szőke, Staten Island-i lányokon tetszik.

– Engedd, hogy megszokjam, miszerint indianai lány lettem, aztán beszélhetünk a konkretizálásról, jó?

Nagyon keménynek hangzik, amikor beszél, és szinte röhejes lenne a kontraszt az angyali arcával, ha nem lenne olyan átkozottul hipnotikus.

Felállok, hogy egy magasságba kerüljünk, és talán kiderítsem, mennyire van rendben, ha meg akarok csókolni egy lányt, akivel az előbb találkoztam egy olyan buliban, amire el sem akartam jönni. Azt hiszem, talán benne lenne, de csak azért, mert ő sem akart itt lenni. És mert egy Jeter-mezt visel. És mert biztos vagyok benne, hogy megbabonázott a tekintetével.

Egylépésnyi távolság van közöttünk, én pedig felmérem, mekkora a magasságkülönbségünk, miközben ő a házra pillant, ami tele van emberekkel, akik elkezdenek visszaszámolni. Helyesen tippeltem, hogy csupán néhány centi van kettőnk között. Hollis megnyalja a szája sarkát, és mosolyog, az arca hirtelen kipirul, és nem a tűz melegétől.

– Boldog új évet, Hollis, Indianából! – szólalok meg egy visszafogott mosollyal, leküzdve az ösztönös ingert, hogy rávessem magam, és megízleljem a nyelvét.

– Boldog új évet, Cannon, Indianából! – viszonozza, és az alsó ajkába harap. Próbálja fenntartani a látszatot, hogy keményebb, mint én. Talán az is.

Lassan, óvatosan teszek felé egy lépést, miközben a testbeszédét igyekszem megfejteni. Nem fordul el, nem babrál idegesen a kezével. Zsebre dugja a pulóverében: a mez elejét felhajtotta, hogy be bírja dugni a kezeit az alatta lévő melegbe. Annyira nyugodt, majdnem megfordul a fejemben, hogy nyitott szemmel alszik, de tudom, hogy nem. Kihívón mered rám… amit örömmel fogadok.

Újabb lépést teszek felé, megfogom az állát, és hüvelykujjammal megérintem puha bőrét az ajka alatt. Félresimítom a haját, és a másik kezemmel megfogom az arcát.

– Boldog új évet – suttogom utoljára, leginkább azért, hogy próbára tegyem, és kiderítsem összerezzen-e. Csupán visszasuttogja a szavakat, majd megszünteti a szánk között maradt távolságot. Felvillanyozó csókban forrunk össze, ami kibaszottul olyan, mintha hazaértünk volna. Felemelem az állát, arra ösztönzöm, nyissa szét az ajkát, hogy becsúsztassam a nyelvemet, és megízleljem az édes száját. Az ajka együtt mozdul az enyémmel, kezével a pulóverembe markol, és meghúzza a madzagját, miközben kuncogva elhúzódik tőlem.

Az arcom lezsibbad a csókunktól. Tíz másodperc volt az életemből, de gyorsan az öt kedvenc pillanatom közé emelkedik.

– Kösz az újévi csókot, Cannon. Haza kell mennem, de… talán együtt lóghatnánk valamikor?

Elengedi a madzagot, és végighúzza ujját a mellkasom közepén, miközben elhátrál.

– Határozottan benne vagyok – vágom rá, és meglep, milyen gyorsan az ujja köré csavart egy lány, akit alig ismerek. Talán a szilveszteri kábulat az oka, vagy lehet, hogy túlhajtottam magam, és kimerültem. Bármiről legyen is szó, megint úgy vigyorgok, mint egy idióta, és ez a mosoly az este hátralévő részében sem olvad le az arcomról.

*

Soha nem volt olyan edzőm, aki január másodikán megbeszélést akart volna tartani a lehetséges játékosaival, és ezért még jobb döntésnek tűnt, hogy ide jöttem. Taylor edzőről az a hír járja, hogy nagyon szigorú. Az utolsó munkahelye egy New York-i magániskolában volt, és kétszer is bejutottak az állami bajnokságba egymás után. Újévkor küldött üzenetet mindenkinek, hogy a válogatók előtt el akarja kezdeni az edzést. Finom utalás is volt benne, hogy a legjobb játékosok legyenek itt, ezért Zackkel a többiek előtt érkeztünk, hogy bebizonyítsuk az elhivatottságunkat.

Rohadt hideg van kint, ezért az edző behívott minket a kis klubházba. Lehet, hogy nagyszerű programba lépek be, de a létesítmény elég szar. Otthon minden vadonatúj volt. Az iskolámat alig nyolc éve építették, ami egy középiskola életében újszülöttkornak számít. Ezt a helyet 1957-ben építették. A klubház ajtaján egy tábla hirdeti, hogy 1965-ben adták át. Nem vagyok benne biztos, hogy itt nem lélegzünk be ólmot meg azbesztet.

– Uraim – szólal meg az edző a torkát köszörülve, és ezzel magára vonja a figyelmünket.

Valaki még köhint és fölnevet a terem hátuljában, de nem látom, kicsoda. A hangja alapján egy kicsit kötekedő, mintha valaki kigúnyolná az új edző stílusát. Az edző látszólag ugyanerre az észrevételre jutott, mert mogorván néz arra.

Rossz ötlet, haver, bárki is legyél.

– Először is, köszönöm, hogy mind bejöttek ma. A rossz hír, hogy ez nem csak egy megbeszélés. Le fogunk futni három kilométert is. Szeretném, hogy mire a szezon elkezdődik, mindenki ideje tíz perc alatt legyen.

Komikus a kollektív nyögés. Azonban Zack meg én tartjuk a szánkat. Néhány srác papucsban érkezett, de van egy olyan sanda gyanúm, hogy az edzőt ez nem fogja érdekelni. Vagy papucsban, vagy mezítláb fognak futni. Zackkel mindig felöltözünk. Sőt, tulajdonképpen a teljes felszerelésünk a kocsiban van a biztonság kedvéért.

Az edző a következő percekben átveszi velünk az alapokat, ahogy az előző iskolámban csinálták. Már elintéztem a listán szereplő dolgokat, például az orvosi alkalmasságimat meg a szerződésemet. A beszéde nagy részére nem figyelek oda, de felkapom a fejem, amikor megemlíti, hogy versenyeznünk kell a pozíciókért. Zack össze se rezzen, valószínűleg azért, mert kilencedik óta ő az elkapó a kezdőcsapatban. Betonbiztos a helye. Nekem is. A francba, abból, amit Zack mondott, valószínűleg én leszek az ász ebben az évben – de akkor sem jó a túlzott magabiztosság. Mindig van valaki, aki halálra dolgozza magát a pályán. Nekem jobbnak kell lennem még nála is.

– Párba fogom állítani önöket gyakorlás és verseny közben. A versengés elősegíti a sikert, és nem hiszek abban, hogy a pozíciók garantáltak… ki kell érdemelni őket. Megértettek?

– Igen, uram – válaszoljuk egyszerre. Vicces, hogy tudjuk, mit kell tennünk.

– Figyeljenek, mikor hallják a nevüket. Ez lesz a csapatuk, amíg jövő hónapban hivatalosan is el nem kezdjük a válogatást, ahol megszületik a végső csapat. Tizenöt embert tartok meg, és lehet, hogy a dobójátékosokon kívül néhányan nem fognak játszani. Ha ez így rendben van, maradjanak. Ha nem… nos, akkor köszönöm, hogy bejöttek ma.

Senki nem megy el, de látom, hogy néhány srác, akik előttem és Zack előtt ülnek, legszívesebben elhúznák a csíkot. Oldalra nézek az unokatestvéremre, aki felhúzza a szemöldökét.

– Ez a hapsi nem szarozik – suttogja.

Halkan felnevetek, és megrázom a fejem.

– Jennings – mondja az edző.

Zackkel egyszerre válaszolunk.

– Ó, persze. Cannonra gondoltam. Kizárólag a dobópozíció érdekel, ugye? – Az edző rám néz, és feltolja ujjával a sapkája karimáját, hogy a szeme előbukkanjon az árnyékból. Kristálykék, és mint a lézer. Kicsit ráncos a szeme sarka, biztos attól, hogy évek óta mered a napba.

– Igen, uram – válaszolom.

Bólint, és feljegyez valamit a papírjára.

– Jennings, Zack – olvassa fel az unokatestvérem nevét a lapról. – Hollisszal fog dolgozni.

Hollis? Feltűnés nélkül körbenézek a helyiségben, de nem látom álmaim nőjét. Lehet, hogy nem jól hallottam.

Először azt veszem észre, hogy Zack összeráncolja a homlokát, és elkerekedik a szája, ezért megbököm a lábammal, hogy magához térjen kábulatából.

– Hollisszal, hm, rendben. Persze. – Ő is ugyanezt a nevet hallotta. Viszont nem mondta, hogy igen, uram, és az edző összehúzott szeméből arra következtetek, hogy ezt rosszul tette.

Az edző a mellkasához szorítja a papírjait, és keresztbe teszi a karját, miközben oldalra hajtja a fejét. Azt hiszem, ha büntethetné Zacket ezért a válaszért, megtenné.

– Van valami probléma? – Az edző várakozva felhúzza a szemöldökét.

Megint megbököm Zack lábát, hogy válaszoljon már valamit.

– Nem, uram, dehogy – nyögi ki.

– Helyes – feleli az edző. – Lehet, hogy tanulhat tőle egy-két dolgot.

Tőle. Ó… basszus.

– Zavar, hogy egy lánnyal kell együtt dolgoznod, Jennings? – Ez a hang pont olyan gazdag a Staten Island-i gyökereitől, mint két napja, amikor megcsókoltam a lányt. A kirakós darabjai a helyükre kerülnek: az ő és az edző akcentusa. A férfi és a lány egyforma szeme. Újak a városban, az apja munkahelyet váltott.

Oldalra fordulva látom, amikor lehúzza fejéről a védőfelszerelését, szőke haját kontyba fogta a tarkóján.

– A felszerelés kicsit szorít, de megteszi – mondja az apjának.

Bassza meg, az edző az apja.

– Köszönöm, hogy kipróbáltad – válaszolja biccentve a lányának.

Basszus, a lánya.

– Nincs mit, de legközelebb ne felejtsd el… hölgyem és uraim, amikor hozzánk beszélsz! – jegyzi meg, majd kinyújtja a kezét, és játékosan belebokszol az apja karjába. Azt hiszem, tudom, honnan jött a nevetés, amikor az edző belefogott a beszédébe. Szinte az is biztos, hogy nem fogja megbüntetni a beszólásért, mivel igaza volt, meg ilyesmi. Ó, és az átkozott kölyke…

– Helló, Cannon Indianából – üdvözöl azzal a csibész mosollyal, amivel negyvennyolc órával ezelőtt megrészegített.

Nem merek ugyanolyan flörtölős stílusban válaszolni, mint akkor, ezért inkább bólintok, ő pedig kacsintva hátrálni kezd. Azt hiszem, ugratott az előbb.

– A partnere ön nélkül távozik, fiam – mondja az edző Zacknek.

Az unokatestvérem még mindig meg van dermedve a döbbenettől, hogy az új edző lányával kell megküzdenie a pozíciójáért. Kínos helyzet.

– Ó, igen. Köszönöm. Utolérem – szólal meg Zack, de tétovázik. A magabiztossága szó szerint elszivárgott, és lefolyt a klubház betonpadlójának repedései között.

Nem akarok hasonló sorsa jutni, mint ő, ezért kihúzom a táskámat a pad alól, hogy megszökjek, mert nem szeretném, ha még egy csapást mérnének az egómra. Már majdnem kint vagyok, amikor az edző a nevemet kiáltja. Visszafordulok, és hirtelen kiszárad a szám.

– Látom, ismeri a lányomat.

Súlyos szünet következik, ami annyira tele van feszültséggel, hogy a focicsapatunk támadójátékosai simán megfulladnának tőle. Várom, hogy mondjon még valamit, feltegyen egy kérdést, vagy figyelmeztessen, hogy tartsam tőle távol magamat, amit természetesen meg fogok tenni. De nem mond többet. Csupán ennyit jegyez meg, és közben állati szigorúan mered rám a lézerszemével.

– Egy kicsit. Nemrég találkoztunk – felelem végül, és a késleltetett válaszom egyértelműen árulkodik az idegességemről.

– Hm – motyogja bólintva.

Összeszorítom a számat, leginkább azért, nehogy hozzátegyek még valamit.

– Induljon – utasít az edző egy újabb fájdalmas szünet után.

Igen, uram. Ezúttal csak gondolom.

Megkerülöm a klubházat, és a pályára nézek, ahol Hollis mindjárt lehagy valakit. Zack még a cipőfűzőjét sem kötötte be. Az unokatestvérem bajban van, de nem akkorában, mint én. Ha be akarok kerülni a Vanderbiltre, vagy egy Vandyhez hasonló helyre, muszáj a legjobbat kihoznom magamból. Azonban egyetlen éjféli csók, és a szezonom el van átkozva. Istenem, segíts, ha végül az a boszorkány lesz az elkapóm.

2. fejezet

HOLLIS TAYLOR

Ahhoz képest, hogy mennyi minden hülyeség van a szobában, furcsa, hogy látszólag semmit nem találok. Egy hónapja itt lakunk. Ez azt jelenti, hogy harminc napom volt arra, hogy kiszórjam a ruháimat a szemeteszsákokból, és betegyem a szekrénybe. De hiányzik az edzőtermem, és végre találtam egy olyan helyet, amit ki akarok próbálni. Csupán az akadályoz meg ebben, hogy nem találom a sportcipőmet. Összekeveredik az összes cuccom, miközben keresés közben a szoba közepére halmozok mindent.

– Anya! – Most le fogja szedni a fejemet, de inkább meghallgatom a kiselőadását, mert nagy szükségem van a kereső szupererejére.

Anya mindent meg tud találni. Apa karácsonykor bejelentette, hogy eltűnt a bankkártyája. Abban a pillanatban anya kisétált a házból a felhajtóra, és elkezdte módszeresen átnézni a bokrokat. Másodpercek alatt megtalálta a bankkártyát a gallyak között, és büszkén emelte fel a magasba. Valószínűleg apa a fogai közé vette, miközben begurította a szemetest előző este, majd biztos kiköpte, és elfeledkezett róla. Anya emlékezett – ő mindig emlékszik.

– Jézus Úristen…

– Tudom. Dolgozom rajta – hazudom, félbeszakítva anya szörnyülködését.

Két kézzel fogja a fejét, miközben átlép egy kupacot az ajtónál, és a szobám közepére sétál. Lehajtott fejjel, megfeszült állkapoccsal igyekszik magába fojtani csípős megjegyzéseit, amiket tudom, nagyon szeretne az orrom alá dörgölni arról, hogy nem érti, hogyan nevelhetett ilyen trehány gyereket.

– Sportcipő – mondom. Jobb, ha feladatot adok neki.

Olyan hangosan fújtat, hogy megértem, mennyire bosszankodik. Lassan körbefordul, miközben felméri a szobámat, majd hirtelen megáll, és még egyszer felmordul, ami azt jelenti, hogy egyedül is megtaláltam volna, ha rendben tartanám a cuccaimat.

– Valami érthetetlen okból kifolyólag a PlayStationödön van – jegyzi meg fintorogva.

– Tényleg! – Átugrok az új ruhakupac fölött, amit csináltam, megragadom a cipőmet, majd anyához szaladok, és cuppanós puszit nyomok az arcára. – Te vagy a legjobb.

– Ühüm – motyogja.

– Kulcs?

Tudom, hatalmas kérés, tekintetbe véve, hogy milyen állapotban van a szobám. De a szüleim mindenre rávehetők. Mélyen beszívja a levegőt, és vonakodva átadja nekem a kocsikulcsot.

– Ma este rendet raksz, igaz?

Nem néz a szemembe, valószínűleg azért, mert pontosan tisztában van azzal, hogy nem fogom teljesíteni az ultimátumát. De megpróbálok majd kipakolni. Tényleg.

– Áll az alku – vágom rá, és hallom, ahogy hitetlenül felnevet.

Az egyik kezemben a cipőmmel, a másikban a kulccsal szaladok ki a szobámból, míg anya odabent marad, és kihúzogatja a fiókjaimat. Lefogadom, hogy a legtöbb cuccomat elpakolja, mire hazaérek.

– Megyek, kipróbálom azt az edzőtermet. Majd elmesélem, milyen! – kiáltom apának, ahogy a felhajtóra érek. Gyorsan int egyet, miközben utcai hokit játszik a kisöcsémmel, Bennel. Ben nyolcéves, és kapus szeretne lenni. Apa megpróbálta rábeszélni, hogy inkább elkapó legyen, de Ben a jég megszállottja. Hamarosan túl fogja szárnyalni apa hokiedzői képességeit, de addig is, Travis Taylor edző megosztja az idejét a jég és a fű között.

Bedugom a lábam a cipőmbe, mielőtt kitolatok a kocsival, apa pedig félreáll, amíg az útra kanyarodom. Időbe fog telni, mire megszokom, hogy a végzős évemben egy teljesen új környezetben élek. A régi és a jelenlegi utcánkat is fák szegélyezik, plusz mindkét háznak megvan az az 1970-es évekbeli bája a kopott zsaluknak köszönhetően az ablakokon. Azonban amíg a Staten Island-i úton két perc alatt eljutottam éttermekbe, italboltokba és Rick Manning edzőtermébe – ahol felnőttem –, itt két perc alatt maximum még több fáig jutok. Jelenleg csupasz karóként merednek az ég felé, de lefogadom, hogy a tavasz beköszöntével gyönyörű lesz a látvány.

Kellemes, hogy igazi udvarunk van. Ráadásul apa ígért anyának egy földbe süllyesztett medencét. A másik az otthonunkban – a régi otthonunkban – nyaranta legalább kétszer leeresztett. Amikor én elmegyek egyetemre, a családom itt fog maradni. Erről szól ez a megállapodás, keresni egy letelepedésre alkalmas helyet, ahol felnevelhetik Bent. Bár én szerettem közel élni a városhoz, a szüleimet idegessé tette. Azt mondták, Ben nem olyan kemény, mint én, amit én is észrevettem. Nem piszkálják a suliban, vagy ilyesmi, de az öcsém csendes. Bármi jár vagy járt is a szüleim fejében, végül itt kötöttünk ki.

Legalább bekerültem egy jobb csapatba a végzős évemben. A Xavier az előző lakhelyünkön versenyképes volt, de csupán a kisebb iskolákkal szemben. Megnyertük az állami bajnokságot egy icipici divízióban, ami az egyetemeket egyáltalán nem érdekli, mivel az iskolában sokkal nagyobb hangsúlyt kapott az oktatás. Ráadásul nem igazán válogathattunk a játékosokból. Plusz a szülők nem repestek az örömtől, hogy egy csapatban játsszak a fiúkkal. Mondjuk, annyira nem zavarta őket, hogy finanszírozzanak egy softballcsapatot – nem mintha sportot akartam volna váltani –, de a téma sokszor előkerült a szülői értekezleteken.

– Legközelebb mit csinál, belép a focicsapatba?

– Gondolom, Grady edző beteszi hátvédnek a lányát.

– Meg fog sérülni.

Az utolsót apával rengetegszer megkaptuk, és ez idegesít a legjobban. Senki nem tudja, mennyit bírok ki, még apám se. Az élet néhány nehézségét túl kell élni, és közel édesgetni, hogy ezzel vonjunk erősebb védelmet magunk köré, illetve, hogy ezzel fejlődjünk. Enélkül is erős vagyok, viszont a csaták, amiket megvívtam, hogy azt csinálhassam, amit szeretek, határozottan formálták az állhatatosságomat. Ez az én történetem, amit vagy megosztok másokkal, vagy nem, én pedig nem látom értelmét a mesélésnek.

Tíz perc kocsikázás után látom meg az A&P fitnesztermet. Ígéretes, főleg, hogy az épület nem úgy néz ki, mint valami frankó taposómalom. Rické egy bokszedzőterem volt, szóval megszoktam, hogy súlyzókkal és ugrókötelekkel dolgozom. Néha a bokszkörte is jó szórakozás. Beállok egy parkolóhelyre a bejárat közelében, két szedán közé. Valószínűleg ki kellene tolatnom, hogy keressek egy másikat, mert szűk a hely. Azonban mielőtt hátramenetbe kapcsolnék, egy rozoga platós terepjáró áll meg a mögöttem lévő helyen. Nem sokáig leszek itt; ez csak egy puhatolózó látogatás.

Fogom apa fülesét, és elindulok az épület felé.

Odabent hangos csattanás fogad, visszhangzik a falakról, amitől összerezzenek.

– Csak a kerék – szólal meg egy idősebb férfi egy asztal mögött. Sejtéseim szerint a hatvanas évei vége felé járhat, de lehet, hogy csak láncdohányos. A bőre napbarnított és ráncos. Szalmaszerű szőke haja kikandikál a sapkája alól, és az izmai kidomborítják a Notre-Dame-os pólóját. Idős kora ellenére jól tartja magát. Úgy tippelem, hogy ez az ő edzőterme.

– Ó! – mondom körbenézve, aztán észreveszem, hogy egy ismerős alak guggol a hatalmas kerék mellett. A testfelépítése volt az első, ami felkeltette az érdeklődésemet Cannon iránt a szilveszteri buliban. Talán nem szép és kiszámítható, de egyáltalán nem olyan, mint az otthoni srácok. Cannon magasabb. Plusz jó a teste, ahhoz képest, hogy dobójátékos. Most, hogy látom, ahogy könnyedén felemeli a közel kétszáz kilós kereket, már értem, miért. A tekintete egy pillanatra találkozik az enyémmel.

– Szia – tátogom, miközben integetek neki.

Megfeszül az állkapcsa, ahogy nyögve ismét felemeli a kereket. Ezúttal nem ijedek meg a csattanástól. Cannon elfordítja a tekintetét, és a fogaival tépi le kezéről a tapaszt.

– Ismered a Jennings fiúkat?

– Tessék? – Visszafordítom a fejem az izompacsirtára a pult mögött. – Ó! Egy kicsit. Új vagyok itt, mint Cannon. Indianából.

Egy kicsit kuncogok, de a férfi úgy mered rám, mintha bolond lennék.

– Indianából származol? – Felhúzza a szemöldökét, és rádöbbenek, hogy ez mennyire idiótán hangzott.

– Nem, csak egy becenév. Bocsánat, belsős poén – motyogom.

– Ó! – mormogja. A kasszához lép, és észreveszem a félig üres cigarettásdobozt, amit a széken hagy, ahol korábban ült. Eddig bejött a róla alkotott képem. – Napijegyet szeretnél, kedvesem?

Ösztönösen megmozgatom a vállamat. Néhány férfi mindig így beszél a nőkkel, és legszívesebben elhánynám magam, és behúznék nekik, amikor ezt csinálják. Ez van, ha az anyád genderelméletet tanít egy online egyetemen. Minden félévben ugyanazokat az információkat hallom, és a felcímkézés meg a sztereotípiák ördögi köre kiakaszt.

– Persze, cukorborsó – vágom rá.

A férfi felkapja tekintetét a kasszáról, valószínűleg nem biztos benne, hogy jól hallotta, amit mondtam. Kacsintok, hogy tudassam, nem tévedett, mire ő féloldalasan elvigyorodik… miközben egy alaposan megrágott fogpiszkáló lóg ki a szájából.

– Rendben – mondja.

Átnyújtom neki a kártyámat, ő pedig lehúzza róla az ötdolláros jegy árát, amíg én megnézem a mögötte lévő táblán, hogy mennyibe kerül a havi bérlet. Egy régi, fekete-fehér képet tűztek a parafa tábla sarkába, és bár nem egészen látom a hasonlóságot, megkockáztatok egy kérdést:

– Az maga? – mutatok a fotóra.

A férfi hátranéz, és leveszi a képet a tábláról, hogy közelebb hozza.

– Fénykoromban – meséli, és a kellemes emléktől mosolyra görbül a fogpiszkálót rágcsáló szája. A könyökére támaszkodik, és alaposan szemügyre veszi a fényképet. – Tudod, akkoriban jól helyre tudtam volna tenni a Jennings kölyköket. Mókamester úgy emelgeti a kereket, mintha nagyágyú lenne, de szeretném látni, ahogy megmozdítja az egész átkozott traktort!

A vicces beszólás elég hangosan visszhangzik ahhoz, hogy Cannon oldalra fordítsa a fejét, és grimaszoljon. Látom, hogy ez a szóváltás minden bizonnyal rendszeres közöttük.

– Hát, megpróbálom én helyre tenni. Mit szól hozzá? – Több nevetésre számítok, mint amit kapok, de vigyorog egy kicsit, és bólint. Kihívásnak veszem, és eldöntöm, hogy ezt jelenti a gesztus.

Közelebb megyek Cannonhoz, ledobom a cuccomat egy fémszékre a sarokban, és leakasztom az egyik ugrókötelet a falról. Cannon a tarkóján összefont kézzel lépked a kerék körül, szürke pólóját már alaposan összeizzadta, a haja nedves és szuper szexi. A keze a pólója alsó szegélyét érinti, ahogy szembefordul velem, majd felemeli, hogy letörölje az izzadságot az arcáról, így jó rálátásom nyílik tökéletesen kockás hasára és széles mellkasára. Fegyelmezett, és ez szexibb, mint a szemébe hulló nedves és hullámos hajtincsei. De csak egy kicsit…

– Király ez a hely – jegyzem meg, ahogy kibogozom az ugrókötelet.

– Gondolom – nevet fel Cannon elég feszülten ahhoz képest, hogy néhány nappal ezelőtt még a számban volt a nyelve.

Csalódást érzek, amikor elfordul tőlem.

– Ó, értem már – szólalok meg, és a lábam elé teszem a kötelet. Felemelem a tekintetem, és egy röpke másodpercre összeakad a pillantásunk.

– Mit? – motyogja, miközben felemel egy vizesüveget, ami a cuccaim közelében van a padlón. Letekeri a kupakját, és az utolsó kortyig megissza.

– Semmit. Csak, hogy te is olyan vagy… – mondom vállat vonva. Meglendítem a kötelet, várom, hogy visszatérjen a lábamhoz, és átugorjam. Módszeresen, egyenletesen ugrálok, miközben a testem körül forgatom a nehéz gumikötelet, hogy felgyorsítsam a szívverésemet.

– Milyen vagyok? – Nem pufog a kérdés után, de komor arckifejezéséből egyértelműen sugárzik az idegesség. Ő is fog egy kötelet, majd tízlépésnyire tőlem elhelyezkedik, szembefordul velem, és gyorsabban kezd el ugrálni, mint én.

Ránézek, és észreveszem, hogy szőke hajtincseim kicsúsztak a hajgumimból. Félrefújom, miközben megőrzöm a mozdulataim ritmusát. Egy kicsit sem vagyok kifulladva. Otthon egy dombon éltünk. Apa megmondta, hogy tízszer egymás után fel kell futnom rá, mielőtt leülhetek a vacsoraasztalhoz. Ez a kötél semmi.

– Olyan srác, aki viccből lányokat csókol meg, aztán amikor legközelebb találkoznak, igazi pöcsként viselkedik velük. – A kötelem egyre gyorsabban koppan a betonpadlóra, miközben olyan sebességgel ugrálok, hogy hallani a szelet, amit a levegőben röppenő kötelem generál.

Cannon azonnal megtorpan.

– Jó… hé – mondja, és védekezőn megrázza a fejét. – Ez nem igazságos.

Végighúzza az öklét a fején, hogy letörölje az izzadságot, míg másik kezével a csípőjéhez szorítja a kötelet.

– Jó, miért is? – Folytatom az ugrálást, miközben egyre gyorsul a szívverésem. De átkozottul biztos, nem engedem, hogy ebből bármi is meglátsszon a légzésemen. Inkább elájulok.

– Miért? Pff! – Éééés tessék: összeráncolja a homlokát, és felmordulva, erőltetetten nevet.

Alig várom, hogy megtudjam, milyen kifogással akar előhozakodni. Szinte hallom, ahogy dolgoznak a fogaskerekek a fejében. Még mindig helyes, de egy kicsit kevésbé, mint korábban, mert nem szeretem az olyan pasikat, akik seggfejként viselkednek, hogy menőnek érezhessék magukat, vagy ilyesmi.

– Nem árultad el, hogy az edző lánya vagy! – A kötelet tartó kezével mutat rám.

Nem tehetek róla, elnevetem magam, amivel még inkább feldühítem. Bosszankodva elkapja a kötelemet a levegőben, és a tenyerére tekeri, kitépve a kezemből.

– Bocs, be kellett volna nyújtanom neked az önéletrajzomat? – kuncogok a gondolatra, és elképzelem a jelenetet.

Szia, Hollis Taylor vagyok. Majdnem tizennyolc éves, a kedvenc ételem a párolt cukkini és mindenféle sajt. A szüleim a negyvenkét éves Dina és a negyvenhárom éves Travis Taylor. Ó, és az apám edző. Tehát baseballozol? Én is! Nem, nem kedvtelésből. Akárcsak te! Nem, nem hiszem, hogy inkább softballoznom kellene. Miért? Mert szeretem a baseballt. Ó, az a fiúk sportja? Hú, ezt nem tudtam. Van valami tábla, ami azt hirdeti, hogy lányoknak tilos játszani?

– Nem érted – motyogja, félbeszakítva a saját gondolatmenetemet. Cannon tovább járkál, miközben mindkettőnk kötelét összebogozza a kezében.

– Segítesz? – kérdezem a guggolóállványhoz sétálva. Átnézem a súlyokat, megkeresve a húszkilósat, miközben ő az összegabalyodott kötelekkel viaskodik.

Mire végez, én mindent előkészítek magamnak, de ő csípőre tett kézzel megáll úgy tízlépésnyire az állványtól, a pólója úszik az izzadságban, fekete melegítőalsója pedig aranyosan felcsúszott a vádliján.

– Nem, nem fogok segíteni. Nem lehet… mármint te…

– Az edző lánya vagyok – mondom gúnyosan. Odalépek az állvány alá, és megkeresem a megfelelő pozíciót a vállamnak. Várok egy kicsit, hogy lássam, beadja-e a derekát, és amikor nem teszi, előrelépek a hátamon meg a vállamon egyensúlyozott rúddal, majd megvetem a lábamat. Két guggolást csinálok végig, ő motyogva káromkodik, és odalép hozzám, hogy segítsen.

Többet nem beszélünk, és megrázza a fejét, amikor felajánlom, hogy váltsuk le egymást. Hajlamos vagyok jobbra-balra lépkedni, amíg az izmaim kipihenik magukat, visszaszorítva a perzselő érzést, és kihasználva, ahogy a vérem a bőröm alatt futkározik. Viszont észreveszem, hogy Cannon a lábamat bámulja, ezért gyorsan abbahagyom, hogy magamra vonjam a figyelmét. Addig kopogok a lábujjammal, amíg a szemembe nem néz. Istenem, gyönyörű az arca. A szeme mélykék, mint az óceán, és olyan haja van, ami szerintem akkor is állati jól néz ki, amikor reggel felkel az ágyból. Összepréselt ajakkal mosolygok rá, némán ösztönözve, hogy bökje ki, legyen bármilyen megmagyarázhatatlan is a velem való problémája. Megfeszül az állkapcsa, összehúzza a szemét, és egy lélegzetvételnyi ideig a nyakamat tanulmányozza.

– Az unokatestvérem, Zack, az elkapó játékosunk. A kezdőcsapatban.

– Nos, mármint, ez még nincs eldöntve, szóval… – Tudom, hova akar kilyukadni. Hozzászoktam. Részben ez az oka annak, hogy Indianában vagyunk.

– Nem, nem érted. Zack és én, mi egy család vagyunk. Évek óta azt tervezzük, hogy együtt fogunk játszani. Az apáink is ezt tervezték. Zack kihozza belőlem a legjobbat. Gyakorlatilag az az oka annak, hogy itt vagyok, hogy neki dobjak. És csak azért, mert az apád az edző… – Lesüti a szemét, miközben kétségbeesetten könyörög, hogy hajoljak meg az akarata előtt, és ne kényszerítsem, hogy befejezze a mondatot… ezt a hihetetlenül sértő, hamis feltételezésekkel teli mondatot. Ha én is srác lennék, nem mondana ilyeneket. Közölné Zackkel, hogy szedje össze magát, és versenyezzen. A kettős mérce ocsmány módon észrevehető annak, akit bántanak vele, míg az elkövetők nincsenek tisztában a saját előítéleteikkel.

Azt hiszem, örülök, hogy kaptam tőle egy édes csókot ez előtt a beszélgetés előtt. Kellemes csók volt, és inkább elkülönítem a jelenlegi közjátéktól. Talán úgy fogok tenni, mintha két teljesen különböző emberről lenne szó – mintha két Cannon lenne, a szilveszteri meg ez a szexista, aki nem akarja, hogy egy lány csatlakozzon a pasiklubjához. Némán bólintok, majd a padlóra szegezem a tekintetemet, miközben megszüntetem a köztünk lévő távolságot, és a mellkasára fektetem a tenyeremet. Illetve a hűvös, nedves pólójára. Kőkemény az érintésem alatt. Átkozott legyek, de mindkét Cannonnak tökéletes teste van.

Félig leeresztett szemhéjjal emelem fel az államat, és közben érzem erős szívverését a tenyerem alatt. Az ujjaim a szívével egy ritmusra dobolnak a mellkasán néhányszor, mire ő futó pillantást vet a kezemre, aztán megint a szemembe néz. A halvány mosoly az ajkán valószínűleg azt jelenti, hogy azt hiszi, minden a kedve szerint alakul. Hát, nem. Közel sem.

– Cannon Jennings Indianából Új-Mexikó helyett, fogalmad sincs, mire vagyok képes, szóval a helyedben nem ítélnék ilyen gyorsan. Lehet, hogy én vagyok az az elkapó, aki naggyá tesz téged. Vagy lehet, hogy másból fogom a legjobbat kihozni, és te nagyobbat haraptál a tortából, mint amire fel vagy készülve.

Elégedetten elmosolyodom, hogy a tökéletes dolgot mondtam a tökéletes időben a tökéletes módon. Vigyorogva lépek hátra, mígnem a vállam hozzáér a hideg állványhoz, és úgy helyezkedek, hogy folytassam a guggolást. Felhúzom a szemöldököm. Mivel rákényszerítettem, hogy válasszon oldalt, ő meg is teszi, és előrehajolva a betonra köp a cipője előtt.

– Ez hülyeség – mondja fejét rázva, mintha megszegtem volna valami szabályt azzal, hogy ügyes vagyok egy játékban. Kidobja az üres vizesüveget egy közeli kukába, aztán fogja a kulcsait, leakasztja a törölközőjét a falról az edzőterem túloldalán. Integet az idős férfinak a pult mögött, aki morogva válaszol. Éles fény hasít az edzőterembe, ahogy Cannon kimegy a nehéz fémajtón, és közben egy búcsúpillantást sem vet rám. Az ajtó becsapódik mögötte, én pedig egyedül kezdem meg a második kör guggolásomat.

Mindig ugyanez van. Minden csapatban. Be fogom bizonyítani neki, Zacknek, meg az egész átkozott csapatnak, hogy tévednek, ahogyan máskor is tettem. Sajnálatos dolog, hogy csókolóztunk korábban. És hogy olyan rohadt jól csinálta.

3. fejezet

CANNON

Nem meséltem el Zacknek, hogy összefutottam Hollisszal.

Pete különben sem érezteti az újakkal, hogy szívesen látja őket az edzőteremben, szóval nem hiszem, hogy vissza fog jönni. A francba, Pete csak azért viseli el a jelenlétemet, mert Zack már három éve jár hozzá.

Észrevettem, mennyit kért el Hollistól a napijegyért. Még soha nem láttam tőle ilyet. Ha! Az tuti, hogy tőlem soha nem kért pénzt, mielőtt a szüleim elintézték, hogy automatikusan átutalják neki a bérletem árát. Őszintén szólva talán részben ezért kedvel engem. Anya programozó, és csinált neki egy weboldalt. A múlt hónapig Pete készpénzt szedett be, amit betett egy zacskóba, és minden pénteken elvitt a bankba.

A gyakorlás és edzés ma kezdődik el igazából. Nem mintha a váratlan január másodikai behívás nem számítana edzésnek. Három kilométer sokkal több, mint amilyennek elképzeltem; eléggé kifulladtam a végére, és jó néhány másodperccel túlhaladtam a rendelkezésre álló időt. Keményen meg kell dolgoznom azért, hogy tíz percen belül lefussak három kilométert, de közel sem annyira, mint Zacknek.

Míg nekem robusztus a testalkatom, az övé zömök. Az ő lába az elkapásra termett, arra, hogy a földbe nyomja, és mindent megállítson egy szempillantás alatt… nem feltétlenül olyan lába van, amivel a bázisok között szaladgál. Azonban mindig ügyesen ütött, szóval a sebesség hiánya nem szabadna, hogy visszatartsa. Viszont az egész helyzet rohadtul kiakasztja. Folyamatosan kérdésekkel bombáz, amikre nem tudom a választ, mióta három nappal ezelőtt behívatott minket az edző.

– Nem hiszed, hogy tényleg a csapat tagja, ugye?

– Nincs ez ellen valami szabály?

– Mi történik, ha eltalálják egy ütővel?

– Tudja egyáltalán kezelni a dobásodat? Mármint, ne hülyíts.

Érzem, hogy újabb kérdés közeledik, már a nyelve hegyén van, és arra vár, hogy kitörjön belőle, miközben az iskola parkolójában ülünk. Ez az első nap a téli szünet után, és túl korán van, hogy belekezdjen ebbe a marhaságba. Statisztikaórával kezdek, amire fejben fel kellene készülnöm. Nem zavarhat össze az unokatestvérem szorongása.

– Szerinted a régi iskolájában is a kezdőcsapatban játszott?

Ezt már kérdezte tőlem, kétszer. A közösségi oldalakról kiderítette, hogy Hollis nem játszott softballt az előző sulijában – konkrétan évekre visszamenőleg ellenőrizte ezt az információt –, mindig baseballozott. Úgy tűnik, mindig különleges volt, beverekedte magát az ajtókon, amiket az apja nyitott ki előtte… All-star csapatok, legértékesebb játékos díj. Szerintem ez az egész egy hülyeség, és megértem, miért olyan mérges Zack. De azt kívánom, bár elkezdene tenni ellene valamit ahelyett, hogy csak a szája jár… mármint panaszkodik.

– Kicsoda? – válaszolom végül az unokatestvéremnek, főleg azért, hogy bunkó legyek.

A karomba öklöz.

– Ne már, ember.

Mogorván nézek rá, mert lüktet a karom az ütése helyén.

– Kopj le. Szerencséd, hogy balkezes vagyok.

Megdörzsölöm a sajgó pontot, és felsóhajtok, eltúlozva az egészet, hátha Zack végre megérti. Nem tudok válaszolni a kérdéseire, ráadásul nekem is megvannak a magam dolgai, amikre kíváncsi vagyok.

– Fogalmam sincs. Miért nem nézed meg a szezonjukat? – javasolom.

– Okos, kösz.

Előveszi a telefonját, és bepötyög valamit a keresőmezőbe.

Végül kiszállok a kocsiból, és odahajítom a kulcsot az unokatestvéremnek. Zacknek nem megy jól a korán kelés, ezért a kocsiban szokott megreggelizni, amíg a suliba érünk. Én nem szeretem, ahogy mások vezetnek, és különben is jobban örülök, ha a volán mögött ülhetek.

Hiányzik a kocsim. Apa két-három hét múlva idehozza a holmink egy részével, úgyhogy hamarosan megkapom a saját járgányomat. Viszont fogalmam sincs, hogyan fogunk mindannyian elférni Joel bácsi és Meg néni házában, amíg az albérletünk elkészül. Kaotikus két hónap lesz, a következő néhány hét pedig a válogató előtt egyenesen fájdalmas.

– Can, hé, ezt nézd – szólal meg Zack a karomra csapva, és az arcomba tolja a telefonját.

Úgy tűnik, nem bírja abbahagyni a püfölésemet.

Elhúzódom tőle, de elveszem a telefonját, és elolvasom a sztorit, amit egy híroldalon talált.

A Xavier Magániskola igazgatótanácsa hét az egyhez szavazattal elfogadta az edző felmondását, aki felvirágoztatta az iskola baseballprogramját.

Átfutom az első néhány bekezdést, de gyorsan elveszítem az érdeklődésemet, amikor belemegy a magániskola politikájának és a szülők boldogtalanságának részletezésébe. Ezt nem nevezném akkora hírnek. A végére görgetve látom a kommenteket, körülbelül egy tucatot, aminek nagy részét a játékosok szülei írták, akik dicsérték az igazgatótanácsot a döntés elfogadásáért.

– Szóval ő egy díjnyertes edző, aki nem vesz részt a politikában. Felmondott, ők pedig meg sem próbálták marasztalni. Fogalmam sincs, mit kéne leszűrnöm ebből… – jegyzem meg, ahogy visszaadom a telefont az unokatestvéremnek. Nem akarok belemenni ebbe a csapdába, ami sehova sem vezet, de magamban azért beismerem: egy kicsit furcsa, hogy az iskolát nem viselte meg, amikor elveszítettek egy ilyen edzőt, főleg, hogy egyetemi tapasztalatai is vannak.

Nem számít, mit csinálok; Zack velem vagy nélkülem, de tovább fog pörögni ezen a témán.

– Azt jelenti, hogy valami nem stimmel vele. Mármint az edzővel. Gondold végig… az edző, aki megnyert két állami bajnokságot, simán felmond, ők meg elengedik? Kizárt. Valami nem stimmel, és lefogadom, hogy köze van apuci pici lányához.

A barátaink, Hayden, Tory és Lucas, egy téglafalon ülnek az épület előtt, ezért csatlakozom hozzájuk, és hátat fordítok az összeesküvés-megszállott unokatestvéremnek.

– Ki apuci pici lánya? – kérdezi Tory, miközben kíváncsian felhúzza a szemöldökét. Egészen új irányba tereli a beszélgetést.