Fordította

HAMVAI KORNÉL

TABBYNEK,
aki bedobott a mély vízbe –
és még idejében ki is húzott

ELSŐ RÉSZ
VÉRRE MEGY

Újsághír a westoveri Enterprise-ban, 1966. augusztus 19.:

TUDÓSÍTÓNKTÓL:
KŐZÁPOR AZ ÉGBŐL

Megbízható személyektől származó információnk szerint a Chamberlain városbeli Carlin Streetre augusztus 17-én kőzápor hullott a tiszta égboltról. A kövek elsősorban Mrs. Margaret White házára hulltak, jelentős kárt okoztak a tetőszerkezetben és megrongálták az ereszcsatornákat, valamint az elvezetőcsövet, mintegy 25 dollár értékben. Az özvegy Mrs. White hároméves lányával, Cariettá-val él otthonában.

Mrs. White-ot egyelőre nem tudtuk elérni.

***

Senki nem döbbent meg, amikor megtörtént, legbelül nem, a tudatalatti szintjén, az ösztönök ősi fészkében. A lányok persze látványosan rémüldöztek a zuhanyozóban, remegtek és megbotránkoztak, vagy egyszerűen nyugtázták, hogy az a liba White megkapta a pofájába megint. Csak néhányuk színlelt meglepetést. Carrie első évtől együtt járt velük iskolába, és azóta nőtt, növekedett ez már, lassan, de feltartóztathatatlanul, összhangban az emberi természetet meghatározó törvényekkel, a láncreakció bizonyosságával haladva a kritikus tömeg felé.

Csak azt nem tudta egyikük sem, hogy Carrie White-nak telekinetikus ereje van.

***

Padra írt szöveg a Baker Street-i középiskolában:

CARRIE WHITE SEGGFEJ

Az öltözőt betöltötték a visszhangok, kiáltások és a csempét permetező zuhany mélyvilági zöreje. A lányok röplabdáztak az első órában, reggeli verítékük könnyű volt és fanyar. Nyújtóztak és tekergőztek a forró vízben, visítozva fröcskölték egymást, fehér szappandarabkák röpködtek kézről kézre. Carrie egykedvűen álldogált, kis béka a hattyúk között – termete zömök, válla és feneke csupa pattanás, arcához tapadt fakó haja csüggesztően ragacsos: csak állt közöttük, félrebillentette a fejét, hagyta, hogy csapdossa a víz, és végigcsorogjon a testén. Mint az áldozati bárány, az örökös céltábla és örökös ünneprontó – és az is volt. Arra vágyott, kétségbeesetten és kitartóan, hogy a Ewen Gimnáziumban is elkülönített tusolók legyenek, mint a többi iskolában Westoverben vagy Lewistonban. Mert itt bámulták. Mindig bámulták.

Aztán egymás után elzárták a zuhanyt, kiléptek az előtérbe, levették pasztellszín úszósapkáikat, törülköztek, dezodort fújtak magukra, felpillantottak az órára az ajtó fölött Összekapcsolták a melltartójuk pántját, bugyit húztak. Gőzfüggöny a levegőben: akár egy egyiptomi fürdő, eltekintve a vízforgó monoton zúgásától. Kiáltások és füttyök bucskáztak egymásnak, mint az összecsattanó, szétszóródó biliárdgolyók.

– …de Tommy azt mondta, hogy utálja, ha ezt hordom, és én…

– …a nővéremmel megyek és a férjével. Mondjuk, túrja az orrát, de a nővérem is, szóval eléggé…

– …suli után letusolok, és…

– …túl smucig, hogy egy rohadt pennyt ráköltsön, úgyhogy Cindi meg én…

Miss Desjardin, a karcsú és lapos tornatanárnő belépett, darunyakát körbeforgatta sietve, és tapsolt egyet.

– Mi a csodára vársz, Carrie? A végítéletre? Öt perc múlva csöngetnek. – Vakítóan fehér sortot viselt, a lába nem elég formás, mégis megkapóak finoman kidolgozott izmai. Ezüstsíp lógott a nyakában, egy egyetemi íjászversenyen nyerte.

A lányok kuncogtak, Carrie pedig felnézett mélán, a forróságtól és az arcát verő víz robajától párás szemmel.

– Hm?

Furcsa, békaszerű hang volt, groteszkül odaillő, és a lányok újra vihogni kezdtek. Sue Snell lerántotta törülközőjét a hajáról egy lélegzetelállító mutatványra készülő bűvész gyorsaságával, és sebesen nekifogott a fésülködésnek. Miss Desjardin ingerülten intett Carrie felé, aztán kiment.

Carrie elzárta a vizet. Csöpögve és bugyogva elhalt a zaj.

Csak amikor kilépett a zuhanyrózsa alól, akkor látták meg a vért, amely lecsordult a combján.

***

David R. Congress: Árnyékból a fényre – Carietta White esetének dokumentált történései és az azokból levont következtetések (Tulane University Press, 1981), 34. oldal:

Aligha vitatható, hogy Miss White korai éveire vonatkozóan a telekinézis rögzített eseteinek teljes hiánya nem vezethető vissza másra (amint ezt White és Stearns Telekinézis, avagy ismét egy őstehetségről című tanulmányában megállapította), mint hogy a tárgyak pusztán az akarat útján történő elmozdításának képessége csakis akkor jelenik meg, ha az illető személyt rendkívüli stresszhatás éri. Valóban rejtett képességről beszélhetünk, hiszen évszázadokon át csak a jéghegy csúcsa emelkedett ki a szélhámosság tengeréből.

Elméletünket szűkös és főként hallomásból származó bizonyítékokra alapozhatjuk ebben az esetben, ám ez is elégséges annak kimutatására, hogy Carrie White rendkívüli mértékű TK-potenciállal rendelkezett. Nagy tragédiánk, hogy elkésve és csak kibicként vizsgálódhatunk…

***

„BAJ-nok!”

Chris Hargensen rikkantott először, éles hangja a csempézett falaknak ütődött, és a zárt térben tovább remegett. Sue Snell levegőért kapkodott a feltörő nevetéstől, és különös, zavart keverékét érezte az undornak, hitetlenkedésnek, bosszúságnak és szánalomnak. Carrie ostobán állt, fogalma sem volt, mi történik. Atyavilág, mintha még soha…

– BAJ-nok!

Már együtt kántálták mindannyian. Valaki hátulról (talán újra Hargensen, Sue nem tudta kivenni a visszhangok esőerdejében) felüvöltött harsányan, gátlástalanul és féktelenül:

– Dugd fel!

– BAJ-nok! BAJ-nok! BAJ-nok!

Carrie bambán állt a kör közepén, gyöngyökben csepegett bőréről a víz. Csak nézett türelmesen, mint egy birka, szótlan zavarodottságban, hogy bohócot csináltak belőle (mint mindig); de nem mutatott meglepetést.

Sue fortyogó undort érzett a gyomrában, amint a menstruációs vér első sötét cseppjei érem nagyságú foltokban a kőre pottyantak.

– Az istenért, Carrie, megjött! – kiabálta. – Mosd le!

– Hm?

Értetlenül nézett körül, haja arcához tapadt a fülénél; mint egy sisak, vállán a pörsenések egy csomóban; és tizenhat éves kora ellenére a gyötrelem félreismerhetetlen, halvány árnyékai a szemében.

– Azt hiszi, a rúzshoz kell! – fakadt ki Ruth Goganből a kárörvendő ujjongás, ami aztán sivalkodó vihogásba fulladt. Sue később visszaidézte, bele is illesztette az általános képbe, de ebben a pillanatban ez is csak a zűrzavar egy értelmetlen foszlányának tűnt. Tizenhat? Ezen töprengett. Tudnia kell, mi ez, nem létezik, hogy…

Cseppekben a vér. Carrie még mindig az osztálytársaira hunyorgott megrökönyödve.

Helen Shyres megfordult, és úgy tett, mintha most nyomban elokádná magát.

– Vérzel! – üvöltött Sue dühösen. – Vérzel, te hülye állat!

Carrie végignézett magán.

Felsikoltott.

Az öltöző páráján élesen hatolt át a hang.

Egy tampon vágta mellbe, és toccsanva a lábához zuhant. Vörös virág áramlott szét a rostokon.

Az iszonyat, undor és megvetés robajló kacaja állt össze valami szörnyűséges ricsajjá, a lányok tamponokkal és egészségügyi betétekkel bombázták, a táskájukból vagy a törött falitartóból ráncigálták ki, és úgy verték Carrie testét, mint a jégeső. És a kántálás:

– Dugd fel! Dugd fel! Dugd fel!

Sue is dobálta, dobált és ordított a többiekkel, bár nem tudta pontosan, mit csinál – egy ráolvasás jutott az eszébe, és felfénylett neonbetűkkel: Nincs ebben semmi rossz semmi rossz igazán semmi… Még izzott és villódzott biztatóan, amikor Carrie váratlanul felvonított, aztán horkanva és nyögve csépelni kezdte karjával maga körül a levegőt.

A lányok megálltak: a robbanás végre elérkezett. Ez volt a kitörés: a pillanat, amikor néhányan valóban megilletődtek. Annyi év után, ami azzal telt, hogy: gyerünk, fordítsuk föl az ágyát a Keresztény Ifjúsági Táborban; meg találtam egy szerelmes levelet, amit Carrie írt a Vagány Bobby Pickettnek, másoljuk le és adjuk tovább mindenkinek; meg dugjuk el a bugyiját valahova; meg tegyük ezt a kígyót a cipőjébe meg nyomjuk a víz alá még egyszer; meg Carrie mindig az utolsó a biciklitúrákon, egyik évben gizda a neve, a másikban hurka, örökké izzadságszagú, és soha nem éri őket utol, aztán megcsípi a csalán, amikor a bokorban kakál, és mindenki észreveszi (viszket a valagad?, vakarózzál); meg Billy Preston mogyoróvajjal kente be a haját, amikor elaludt a tanulószobában; meg a csipkedések, a gáncsolások a folyosókon, a padjáról levert könyvek, a tárcájába rejtett obszcén képeslap; meg Carrie a gyülekezeti pikniken, ahogy esetlenül letérdepel az imához, és régi kockás szoknyáján a varrás úgy reped fel a cipzár mentén, mintha hatalmas szellentés hallatszana; meg Carrie képtelen elkapni a labdát, még zsinórlabdában is, arcra zuhan másodikban a moderntánc-kurzuson, és letörik a fogából egy darab, röplabdánál a hálóba rohan; a harisnyáján fut a szem vagy mindjárt futni fog, blúza hónaljánál verejtékfoltok; meg hogy Chris Hargensen felhívta iskola után a Kelly Fruit Companytől, és rákérdezett, tudja-e, hogy azt a szót, hogy takonypóc, úgy írják, hogy C-A-R-R-I-E. Aztán most ez: és elérte a kritikus tömeget. A régen várt utolsó szívatás, cikizés: beütött. Maghasadás: kész.

Hátrált, vonítva a hirtelen támadt csöndben, hájas karja az arca előtt, még egy tampon pattant le a szeméremszőrzetéről.

A lányok figyelték, ünnepélyes fény a szemükben.

Carrie a négy nagy zuhanyzó egyikének széléig húzódott vissza, és lassan ülő helyzetbe csuklott össze. Hosszan, fájdalmasan nyögött. Szeme fehéren, ködösen forgott, mint a hízóé a böllérkés alatt.

Sue szólalt meg lassan, tétován:

– Lehet, hogy neki most először…

Abban a pillanatban tompa csapódással kivágódott az ajtó, és berontott Miss Desjardin, hogy kiderítse, mi ütött beléjük.

***

Árnyékból a fényre (41. oldal):

A szakírók mind orvosi, mind pszichológiai szempontból egyetértenek abban, hogy Carrie White menstruációs ciklusának kivételesen késői és traumatikus kezdete lehetett látens tehetségének kiváltó oka.

Hihetetlennek tűnhet, hogy Carrie még 1979-ben sem volt tisztában az érett nő havi ciklusával. Hasonlóképp érthetetlen, hogy anyja a lány majd tizenhét éves koráig nem keresett fel nőgyógyászt a menstruáció elmaradásával kapcsolatban.

A tények azonban kétségbevonhatatlanok. Amikor Carrie White észrevette, hogy a hüvelybemeneten keresztül vérzése van, el sem tudta képzelni, mi történik. Egyáltalán nem ismerte a menstruáció fogalmát.

Egyik osztálytársa, Ruth Gogan, aki túlélte az eseményeket, beszámolt róla, hogy egy évvel a történtek előtt a Ewen Gimnázium öltözőjébe lépve látta, amint Carrie tamponnal törli le a rúzst a szájáról. Miss Gogan megkérdezte: „Mi a francot csinálsz te?”, mire Miss White visszakérdezett: „Nem így kell?”. Miss Gogan pedig ráhagyta: „De. Dehogynem.” Ruth Gogan több barátnőjének elmondta ezt (kérdésekre válaszolva közölte, hogy akkor „tök arinak” találta a jelenetet), és ha a későbbiekben bárki is fel akarta világosítani Carrie-t, hogy valójában mire való az, amivel szépítkezik, láthatóan ugratásnak vette a magyarázatot, és elengedte a füle mellett. Rendkívül gyanakvó maradt az ügyben.

***

Amikor a lányok órára mentek, és a csengő már elhallgatott (néhányan kislisszoltak a hátsó ajtón, mielőtt Miss Desjardin számba vehette volna a jelenlevőket), Miss Desjardin a bevett gyakorlathoz folyamodott hisztéria ellen, és lekevert egy hatalmas pofont Carrie-nek. Valószínűtlen, hogy beismerte volna, mekkora örömöt jelentett ez neki, vagy hogy Carrie csak egy nyafka hájpacni az ő szemében. Abban az évben kezdett tanítani, és még azt illett hinnie, hogy minden gyerek jó.

Carrie felnézett rá szerencsétlenül, eltorzult rángatózó arccal.

– M-M-Miss D-De-Des…

– Kelj fel – szólt rá Miss Desjardin szárazon. – És kapd össze magad.

– De elvérzek! – sikoltott Carrie, keze vakon fölemelkedett, és Miss Desjardin fehér rövidnadrágjára kulcsolódott. Véres ujjnyom maradt utána.

– Én… te most… – A tornatanárnő szája keserves grimaszra húzódott; hirtelen megragadta Carrie-t, és rázta, míg az föl nem tápászkodott. – Állj ide!

Carrie imbolyogva állt a zuhanyozó és a tízcentes falitartó között, majd előrebukott, lógott a melle, a keze bénán himbálózott. Mint egy majom. Bámult fénylő szemmel, kifejezéstelenül.

– Szóval kiveszel innen egy betétet… – mondta Miss Desjardin vérfagyasztó hangon, sziszegve. – Nem kell pénz, úgyis eltört… kiveszed… hallod, leszel szíves te csinálni! Úgy viselkedsz, mintha azt se tudnád, mi a menzesz!

– Menzesz?

Az ostoba és megadó rettegés Carrie értetlen arcán túl valóságos volt ahhoz, hogy semmibe lehessen venni. Rita Desjardint szörnyű előérzet kerítette hatalmába. Ilyen nincs. Ő nem sokkal tizenegyedik születésnapja után már menstruált, a lépcső tetejéről kiáltotta le izgatottan: ’Mama, megjött!’

– Carrie? – Közelebb lépett. – Carrie?

Carrie összerezzent. Miss Desjardin is visszahőkölt, mert abban a pillanatban döngve összedőltek és szétgurultak a sarokba támasztott baseballütők.

– Carrie, ez az első vérzésed?

De most már nem is kellett kérdeznie. Sötéten, sűrűn ömlött a vér, foltokat hagyott, és kis patakokban folyt végig Carrie lábán, mintha átgázolt volna egy vérfolyamon.

– Úgy fáj – nyöszörgött Carrie. – A gyomrom…

– Elmúlik – mondta Miss Desjardin, szánalma szégyenkezéssel vegyült, kellemetlenül érezte magát. – Meg kell… érted, meg kell állítani a vérzést. Neked…

Villanás a fejük fölött. Puskalövésszerű pukkanás: egy villanykörte aludt ki sisteregve. Miss Desjardin ijedten felkiáltott, és átfutott az agyán

(az egész rohadt bagázs összedől), hogy ilyesfajta dolgok mindig is történtek Carrie körül, ha zaklatott volt – mintha üldözné a balszerencse. Aztán másfelé terelődtek a gondolatai. Elővett egy betétet a törött falitartóból, és kicsomagolta.

– Figyelj – mondta. – Fogod, és…

***

Árnyékból a fényre (54. oldal):

Anyja, Margaret White 1963. szeptember 21-én adott életet Carrie White-nak, bízvást bizarrnak nevezhető körülmények között. A White-ügy tüzetes tanulmányozása rávilágít, hogy Carrie volt ennek a különc családnak az egyetlen tagja, aki valaha is az érdeklődés homlokterébe került.

Mint már korábban megjegyeztük, Ralph White 1963 februárjában vesztette életét, amikor is egy portlandi építkezésen kicsúszott egy acélgerenda a hevederből. Mrs. White ettől fogva egyedül élt Chamberlain egy külvárosi bungalójában.

A White család már-már fanatikus, fundamentalista vallási meggyőződése következtében Mrs. White-ot gyászában senki sem látogatta. Akkor is egyedül volt, amikor hét hónap múltán vajúdása megkezdődött.

Szeptember 21-én délután fél kettő tájban a Carlin Street-i szomszédok felfigyeltek a White-bungalóból jövő sikolyokra. Ennek ellenére a rendőrséget csak este hat óra után értesítették. A késedelemre kétféle, egyaránt elszomorító magyarázat kínálkozik: vagy a szomszédok nem kívántak belekeveredni egy rendőrségi intézkedésbe, vagy a Mrs. White iránti ellenszenvük volt oly erős, hogy inkább várakozó álláspontra helyezkedtek. Mrs. Georgia McLaughlin, a három helyi lakos egyike, aki hajlandó volt információval szolgálni, kifejtette, hogy azért nem hívta a rendőrséget, mert azt hitte, a sikolyok valamiféle „pápista rítussal” vannak összefüggésben.

Amikor a rendőrség hat óra huszonkét perckor megérkezett, a sikolyok már megritkultak. Mrs. White-ot ágyában találták az emeleten, és mivel véráztatta a lepedőt, és egy kés hevert a földön, az intézkedést vezető tiszt, Thomas G. Mearton először erőszakos behatolásra, testi sértésre gyanakodott. Csak ezt követően vette észre Mrs. White mellén a részben még méhlepénnyel borított csecsemőt. Az asszony nyilvánvalóan maga vágta el késsel a köldökzsinórt.

Nehezen hihető az ebből fakadó hipotézis, miszerint Mrs. Margaret White nem tudta, hogy terhes, vagy hogy a szó valójában mit jelent; kutatók, mint J. W. Bankson és George Fielding újabban azt feltételezik, hogy mivel a terhesség a nemi aktus „bűnéhez” kapcsolódik, annak gondolatát is teljességgel elfojtotta magában. Egyszerűen nem hitte el, hogy ilyesmi vele előfordulhat.

A Wisconsin állambeli Kenoshába írt három levelének tanúsága szerint Mrs. White az ötödik hónaptól kezdve abban a hiszemben élt, hogy „női szerveiben” rákos burjánzás indult meg, és hamarosan megtér férjéhez a mennyországba…

***

A folyosók már szerencsésen kiürültek, amikor tizenöt perccel később Miss Desjardin felvitte Carrie-t az irodába. Halk mormogás szűrődött ki a zárt ajtók mögül.

Carrie addigra abbahagyta a sikítást, de még mindig megállíthatatlanul zokogott. Desjardin végül maga helyezte el a betétet, megnedvesített papírtörülközőkkel lemosta a lányt, és belebújtatta egyszerű pamut alsóneműjébe. Közben kétszer is megkísérelte elmagyarázni a menstruáció természetes voltát, de Carrie fülére szorított kézzel sírt tovább.

Az igazgatóhelyettes, Mr. Morton egy szempillantás alatt kint volt az irodájából, amikor beléptek. Két fiú, Billy deLois és Henry Trennant, akik kioktatásra vártak, mert elbliccelték a franciaórát, székükből meresztgették a szemüket.

– Jöjjenek be – mondta Mr. Morton sietve. Desjardin válla fölött a fiúkra lesett, akik a véres ujjnyomot bámulták a rövidnadrágon. – Mi olyan érdekes?

– Vér – felelte Henry bárgyú mosollyal.

– Dupla bezárás – förmedt rájuk Morton. A vérnyomra nézett és pislogott.

Aztán behúzta mögöttük az ajtót, és keresgélni kezdte a baleseti bizonyítványt a felső fiók dossziéi között.

– Jobban vagy… izé…?

– Carrie – segített Desjardin. – Carrie White. – Mr. Morton végre ráakadt a nyomtatványra: hatalmas kávéfolt terpeszkedett rajta. – Arra nem lesz szükség, Mr.

Morton.

– Gondolom, megint a trambulin. Sajnos… hogy nem lesz?

– Nem. De Carrie-t haza kellene engedni, azt hiszem. Nagyon megrázó élményben volt része. – Jelzett a szemével, amit Morton észrevett, bár nem tudott mire vélni.

– Rendben, ha úgy gondolja. Helyes. – Visszagyömöszölte a nyomtatványt a dossziék közé, és bevágta a fiókot, de a hüvelykujját is odacsípte. Felnyögött. Elegánsan az ajtóhoz lépett, felrántotta, megnézte magának Billyt és Henryt, majd kiszólt:

– Miss Fish, kaphatnánk, kérem, egy kilépőcédulát? Carrie Wright.

– White – mondta Miss Desjardin.

– White – bólintott Morton. Billy deLois felröhögött.

– Egyheti bezárás! – bődült el Morton. Véraláfutás keletkezett a körme alatt, fájt, mint a fene. Carrie szakadatlan, monoton sírt bentről.

Miss Fish elétette a sárga kilépőcédulát, Morton pedig ezüsttollával ráfirkálta a monogramját, miközben megvonaglott az arca a kíntól.

– Hazavitessünk kocsival, Cassie? – kérdezte. – Hívunk egy taxit, ha szükséges.

Carrie megrázta a fejét. Morton émelyegve észlelte orrcimpájánál a felgyűlt váladékot; inkább Miss Desjardinra nézett.

– Haza tud menni egyedül – mondta az –, itt lakik a Carlin Streeten. Még jót is tesz neki a friss levegő.

Morton átnyújtotta a sárga papírlapot.

– Akkor mehetsz, Cassie – tette hozzá nagylelkűen.

– Engem nem úgy hívnak! – sikoltott fel a lány váratlanul.

Morton megtorpant, Miss Desjardin pedig úgy ugrott odébb, mint akit fejbe kólintottak. Az íróasztalon levő súlyos kerámia hamutartó (Rodin Gondolkodó-ja melynek előrehajtott feje cigarettacsikkek gyűjtőtartálya volt) hirtelen lefordult a szőnyegre, mintha a sikoly ereje elől keresne fedezéket. Csikkek szóródtak szét a halványzöld padlószőnyegen, és a Morton pipájából kivert hamu.

– Ide hallgasson – mondta Morton, és igyekezett szigorú képet vágni –, én megértem, hogy fel van dúlva, de ez még nem jelenti azt, hogy…

– Kérem – suttogta Miss Desjardin.

Morton rápillantott, aztán kurtán bólintott. Igyekezett szeretetre méltó John Wayne-figurának tűnni, mialatt az igazgatóhelyettességgel járó fegyelmezési problémákkal küszködött, de ez kevéssé sikerült. Az adminisztrációtól (gyülekezeti vacsorákon, iskolatanácsi funkcióiban és az American Legion díjkiosztó ünnepségein Henry Grayle igazgató védnöksége alatt) megkapta az „imádni való Mort” nevet. A diákok testületileg, talán némileg pontosabban, így nevezték: „az agyament szófosó irodakukac”. Minthogy azonban a Billy deLoishoz és Henry Trennanthoz hasonló diákok nemigen szólaltak fel az iskolatanácsban vagy a városházán, az adminisztráció díszítő jelzője vitte el a pálmát.

Most tehát az imádni való Mort, titokban tovább dédelgetve beszorult hüvelykujját, Carrie-re mosolygott.

– Hát, csak menjen, Miss Wright. Vagy jobb szeretne leülni egy kicsit, míg összeszedi magát?

– Hazamegyek – mormogta Carrie, és hátrasöpörte a haját. Fölkelt, és Miss Desjardinre nézett tágra nyílt szemmel, sötéten. – Kinevettek. Megdobáltak. Mindig kinevetnek.

Desjardin tehetetlenül pillantott rá.

Carrie kiment.

Csönd volt egy másodpercig: Morton és Desjardin a tekintetükkel követték. Aztán félszegen a torkát köszörülve Mr. Morton leguggolt, hogy összegyűjtse a hamutartóból kiborult szemetet.

– Hát ez meg mi volt?

Desjardin felsóhajtott, és csendes utálkozással nézte a rövidnadrágján száradó barna foltot.

– Megjött a menzesze. A legelső. A zuhanyozóban.

Morton újból a torkát köszörülte, elpirult. Még sebesebben mozgatta a papírt, amivel söprögetett.

– Nem lehet, hogy egy kicsit… izé?

– Idős hozzá? Persze. Annál mélyebben érintette. Habár nem értem, hogy az anyja… – Kisiklott gondolat, el is felejtette rögtön. – Lehet, hogy nem találtam fel magam, Morty, de fel sem fogtam az egészet. Azt hitte, elvérzik. Meghal.

Morton ránézett.

– Szóval szerintem félórával ezelőtt még azt sem tudta, hogy menstruáció van a világon.

– Ideadná azt a kis kefét, Miss Desjardin? – Desjardin elolvasta a feliratot a kefe nyelén: Chamberlain Háztartási Cikkek – ELSÖPRŐ SIKER; Morton pedig megpróbált egy kupac hamut összekotorni a papírra. – Marad még a porszívónak is, úgy nézem. Lehetetlenség fölszedni mindet… Ennyire az asztal szélére raktam volna a hamutartót? Jószerivel… leugrott, mi? – Beütötte a fejét az asztal sarkába, és hátradöccent. – Nem látom be, Miss Desjardin, hogy egy lány hogyan képes három évet eltölteni a gimnáziumban a menstruációval kapcsolatos alapvető ismeretek nélkül.

– Számomra is felfoghatatlan, de másképp nem tudom megmagyarázni a viselkedését. Az osztályban mindig is ő volt az áldozati bárány.

– Ja. – Morton beborította a hamut és a csikkeket a szemétbe, leporolta a kezét. – Azt hiszem, megvan. Margaret White lánya, biztosan. Így már hihetőbb. – Leült az íróasztala mögé, és bocsánatkérően mosolygott. – Annyian vannak. Eltelik öt év, és egyetlen arccá olvadnak össze. A bátyjuk nevén szólítom az öccsöket, ilyesmi. Nem könnyű.

– Értem.

– Na, csak várjon, majd ha húsz éve lesz a pályán, mint én – Morton rosszkedvűen vizsgálta a véraláfutását. – Megkap egy ismerős gyereket, és aztán rájön, hogy az apját tanította, amikor kikerült az egyetemről. Margaret White még előttem járt ide, nem győzök hálát adni érte. Azt mondta Mrs. Bicente-nek, Isten nyugosztalja, hogy az Úr külön kemencét készít neki a pokolban, amiért szót ejtett Darwin evolúciós elméletéről. Kétszer is felfüggesztették, egyszer a táskájával ütötte-vágta az egyik osztálytársát, a legenda szerint ugyanis cigarettázáson kapta. Sajátságos vallási nézetek. Igen sajátságosak. – A John Wayne-maszk hirtelen semmivé foszlott. – Na és a többiek? Tényleg kinevették?

– Rosszabb. Ordítoztak, és egészségügyi betétekkel hajigálták, amikor beléptem. Mintha csak mogyoróval dobálóznának.

– Nahát A mindenit. – John Wayne a múlté: Morton egyszerre pulykavörös lett. – Tud neveket?

– Igen. Nem az összeset, bár lehet, hogy beárulják egymást. Christine Hargensen volt a főkolompos… mint általában.

– Chris és az ő Miki egerei – dünnyögte Morton.

– Aztán Tina Blake, Rachel Spies, Helen Shyres, Donna Thibodeau a húgával, Mary Lila Grace-szel, Jessica Upshaw. Meg Sue Snell. – Desjardin a homlokát ráncolta. – Mondjuk, Sue-ból nem nézné ki az ember. Nem jellemző rá az efféle… attrakció.

– Beszélt a lányokkal?

Miss Desjardin hangja bánatosan elcsuklott.

– Kikergettem őket a csodába. Meg voltam zavarodva. És Carrie hisztériás rohama…

– Aha. – Morton összekulcsolta az ujjait. – De szándékozik beszélni velük?

– Hogyne. – A tornatanárnő hangjában volt némi vonakodás.

– Jól érzékelem, hogy…?

– Valószínűleg igen – Desjardin savanyú arcot vágott. – Bagoly mondja, tudom, de… megértem az érzéseiket. A legszívesebben és addig ráztam volna azt a lányt, amíg… Talán a menstruáció váltja ki a nőben ezt az ösztönös dühöt, nem tudom. Sue Snellt most is magam előtt látom. A szemét.

– Aha – ismételte bölcsen Mr. Morton. Ő nem értette a nőket, és egy cseppet sem kívánt a menstruációról társalogni.

– Holnap beszélek a fejükkel – mondta Desjardin, és felállt. – Nem árt a körmükre koppintani.

– Helyes. A tett súlyához mérje a büntetést. Ha pedig úgy találja, hogy jobb, ha felküldi őket hozzám, hát csak…

– Köszönöm. És még egy dolog: kiégett egy körte, miközben a lányt nyugtatgattam. Mindennek a tetejébe.

– Leküldöm a gondnokot – ígérte Mr. Morton. – És köszönöm a helytállását. Szólna Miss Fish-nek, hogy küldje be Billyt és Henryt?

– Természetesen.

Miss Desjardin távozott, a férfi pedig hátradőlt, és szabadjára engedte a gondolatait. Amikor a két hírhedett lógós, Billy deLois és Henry Trennant befelé settenkedett, már lélekben megnyugodva húzta össze a szemöldökét, és felkészült, hogy jól lehordja őket.

Amint Hank Grayle-nek gyakran mondogatta, lógósokat eszik reggelire.

***

Padra vésett szöveg a Chamberlain algimnáziumban:

ÍRJAK, DE MIT? CARRIE WHITE EGY SEGGFEJ.

***

Carrie végigment a Ewen Avenue-n, és a jelzőlámpánál átvágott a Carlin felé. Fejét lehorgasztotta; igyekezett semmire sem gondolni. A görcsök erős, szorongató hullámokban jöttek, ettől függően hol gyorsított, hol lassított, mint a porlasztóhibás autó.

Kvarc csillogása a betonban, eső áztatta ugróiskola elhalványult vonalai, szétlapított rágógumi, alufóliadarabok, nyalókamaradványok. Gyűlölnek, és sose hagyják abba. Sose unják meg. Egypennys érme egy bemélyedésben. Belerúgott. Ha Chris Hargensen vérben úszva könyörögne kegyelemért. Patkányok másznának az arcán. Jó. Ez jó. Ez jó lenne. Lábnyom a kutyaszarban. Pesszárium megfeketedett göngyölege, valami kölyök kaviccsal ütögette. Cigicsikkek. Sziklába verni a fejét, kővel betörni. A többinek is. Ez jó. Ez jó.

(édes jézus kérünk téged)

Ha a Maminak jó volt. Nem kellett az év minden napján a farkasok közé mennie, a gúnyolódók karneváljára, a tréfálkozók, mutogatók, kezüket dörzsölők közé. Vagy nem Mami mondta, hogy eljő az ítéletnek Napja

(a csillagnak neve pedig Üröm és gyötretnek majd a skorpióktól)

…és egy angyal karddal a kezében?

Bárcsak ma lenne, és Jézus nem pásztorbottal jönne és báránnyal, hanem jókora kövekkel a markában, hogy összezúzza a gúnyolódókat és a vihogókat, hogy gyökerestül kiirtsa, bömbölve elpusztítsa a gonoszt – a vér és igazságosság szörnyűséges Jézusa.

S ha felemelt karja és kardja ő lehetne.

Próbált beilleszkedni. Megtagadta Mamit ezernyi módon, igyekezett kitörni a karanténból, amibe zárták, már a legelső naptól fogva, amikor a Carlin Street-i kis ház biztonságos környezetéből Bibliával a hóna alatt elindult a Barker Streeten lévő iskolába. Még most is emlékezett arra a napra, a rettenetes csöndre, ahogy bámulták, mert az ebédlőben evés előtt térdre borult – akkor felharsant a nevetés, és visszhangzik azóta is.

De olyan volt a karantén is, mint a vér, csak mossa, mossa, de nem tudja eltávolítani. Nem borult térdre többé nyilvánosan, bár ezt a Maminak nem vallhatta be; az emlék azonban megmaradt, benne és a többiekben is. Körömszakadtáig harcolt otthon, hogy a Keresztény Ifjúsági Táborba elmehessen, végül varrással maga kereste meg a pénzt. Mami óvta: megmondta, hogy ez bűn, metodisták lesznek ott. baptisták és kongregacionalisták, hogy ez bűn és eltévelyedés. Megtiltotta Carrie-nek, hogy ússzon. Ennek ellenére úszott, sőt nevetett, amikor víz alá nyomták (míg már nem kapott levegőt, pánikba esett, és sikoltozni kezdett), részt vett a programokban; de továbbra is őt ugratták, az ájtatos manót, így aztán egy héttel korábban tért haza, kisírt és véres szemmel, Mami pedig várta az állomáson, és komoran intette, hogy őrizze meg kínzatásának emlékét mint bizonyságot, hogy Mami tudta, Maminak igaza volt, és üdvözülni vagy akár csak megértést találni egyedül a karanténon belül lehet. „Mert szoros a kapu és keskeny az út”, mondta Mami a taxiban, otthon pedig hat órára a gardróbba zárta.

Azt is megtiltotta természetesen, hogy a lányokkal együtt zuhanyozzon; Carrie elrejtette tisztálkodócsomagját az öltözőszekrényben, és mégiscsak zuhanyozott, részeként annak a szégyenteljes és zavarba ejtő ruhátlan szertartásnak, amitől azt remélte, hogy lassanként ledönti a falakat…

(de ma jaj ma végképp)

Az ötéves Tommy Ebter kerekezett a túloldalon, kicsiny, élénk tekintetű fíúcska alacsony, piros edzőgumis Schwinn biciklin. Egy rajzfilmslágert dúdolt maga elé; amikor meglátta Carrie-t, felcsillant a szeme, és kiöltötte a nyelvét.

– Hülye seggfej! Ájtatos manó!

Carrie füstölgő gyűlölettel nézett vissza rá. A bicikli kerekei megcsúsztak, és Tommy rémülten kiáltva felborult, testére zuhant a kerékpár. Carrie mosolyogva továbbment, Tommy jajveszékelése kedves dallamként zajgott a fülében.

Bárcsak tudna ilyet csinálni, amikor csak akar.

(most igen)

Hirtelen megdermedt, hétháznyira a sajátjuktól, és a semmibe bámult. Mögötte Tommy könnyes szemmel, felhorzsolt térdét simogatva mászott vissza a biciklijére. Kiáltott még valamit, de Carrie oda se figyelt – komolyabb kiáltozókkal volt dolga elégszer.

Arra gondolt

(ess le a bicajról vágódj el és törd be a szaros fejedet)

és tényleg történt valami.

Az agya… kereste a szót… meghajlott. Nem ez az, de valami ilyesmi. Érzett egyfajta különös agyi görbületet, hasonlót a súlyzóval emelkedő könyökéhez. Még ez sem a legjobb, de közelít. Egy erőtlen könyök. Gyermek gyönge karja.

Görbület.

Elszántan Mrs. Yorraty ablakára meredt, és arra gondolt:

(hülye slampos szuka ablaka törj be)

Semmi. Az ablak derűsen csillogott a kilencórai napsütésben. Újabb görcs állt Carrie hasába, és tovább lépett.

De… a villanykörte. És a hamutartó, el ne felejtsük.

Visszanézett

(vén tyúk utálja a mamit) 11

a válla fölött. Mintha valami ismét meghajlott volna… de nagyon gyöngén. Forrás mélyéről felszálló buborék a gondolatok felszíni áramában.

Az ablak megremegett. Semmi több. Esetleg csak a szeme csalt. Esetleg.

Fáradt kavargást érzett a fejében, a kezdődő fejfájás hasítását. Égett a szeme, mintha most olvasta volna végig a Jelenések könyvét egyhuzamban.

Tovább gyalogolt a kék redőnyös fehér ház felé. A gyűlölet, szeretet és félelem ismerős keveréke háborgott a lelkében. A bungaló nyugati oldalán borostyán futott fel (bungalónak hívták, mert a „fehér ház” politikai viccnek hangzott volna, és Mami szerint minden politikus bűnös és szélhámos, aki át akarja játszani az országot az istentelen vörösöknek, és akkor Jézus minden követőjét – a katolikusokat is – a falhoz állítják), és tetszetős volt valóban a borostyán, néha mégis szinte gyűlölte. Néha olyan volt, mint egy óriás véreres keze, mely a földből kinyúlva karmai közé fogja az épületet. Nehézkesen vonszolta magát előre.

A kövek ott voltak még mindig.

Megállt, laposan pislogott maga elé. A kövek.

Mami soha nem beszélt erről, Carrie azt sem tudta, emlékszik-e még arra a napra. Elég különös, hogy ő maga emlékezett. Nagyon kicsi volt akkor – hány éves is? Három, négy?

Az a lány a fehér fürdőruhában, aztán egyszerre zuhantak a kövek. Az a felfordulás.

Feltört az emlék, hirtelen és tisztán, mintha itt rejtőzött volna mindvégig a felszín alatt, a megvilágosodásra várva.

Ami talán most érkezett el.

***

Jack Gaver: Carrie – A telekinézis fekete hajnala (Esquire Magazin, 1980. szeptember 12.):

Ránézésre tipikus kaliforniai hölgy Estella Horan, aki tizenkét éve él már San Diego takaros külvárosában, Parrishben: színes trikóban, borostyánkeretes, foncsorozott napszemüvegben jár cinóbervörös Volkswagenjén, melynek tanksapkájára „Keep Smiling” matricát ragasztott, és hátsó szélvédőjére a környezetvédők zöld zászlóját. Férje az American Bank parrishi kirendeltségének osztályvezetője, gyermekei a dél-kaliforniai Napfény Klub tagjai, a lidókról ismerős barnára sült, szertelen tinédzserek. Porcsinrózsa virít a gyönyörűen rendezett kis kertben, a csengő a „Hey Jude” refrénjéből játszik rövid dallamot.