A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Mark Frost: Alliance

Corgi Book, A Random House Group Company, London

Fordította: Szabó Luca

Borítóterv © Szabó Vince / Malum Stúdió

Text copyright © Mark Frost, 2013

Hungarian translation © Szabó Luca, 2014

Hungarian edition ©GABO Kiadó, 2014

A sorozat többi kötete:

Mark Frost: A Paladin prófécia

Mark Frost: Szövetség – A Paladin prófécia 2.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-004-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

SENKI SEM TUDJA MEGTENNI NEKED…

Az életem táguló körökben élem,

a dolgokon túlra törőn.

A legvégsőt talán soha el nem érem,

de ráadom minden erőm.

Isten az Őstorony, körötte folyton

kerengek századok százaival.

S még nem tudom, mi vagyok: szélvihar, sólyom,

vagy egy hatalmas dal.

Rainer Maria Rilke

[Farkasfalvy Dénes fordítása]

Március

Lyle Ogilvynek sehogy sem sikerült halottnak maradni.

Az elmúlt hét hónapban vagy fél tucatszor mondtak le róla az orvosok, de mindig rá kellett jönniük, hogy az ő esete példa nélkül áll az orvostudomány történetében.

Be kellett látniuk, hogy nem tudják a választ a következő kérdésre: Él vagy meghalt?

A Lyle belső körén kívül eső személyeknek még nehezebb volt megtalálnia a választ, miután a családja és az iskola megegyeztek, hogy szigorúan bizalmasan kezelik az ügyet, és ehhez tartották is magukat. A furcsa igazság az volt, hogy az előző őszi „szerencsétlen incidens” után Lyle mély kómába esett, és alig adta jelét az életnek. Hatszor vették le a gépekről, de minden alkalommal vissza is kötötték rájuk, mert hiába nem tért magához semmitől, az EEG továbbra is erőteljes agyműködést mutatott.

A diákok csak abból sejtették, hogy Ogilvy még a campuson lehet, hogy a szülei gyakran bukkantak fel az iskola területén. Elfogadták a szakvéleményt, miszerint ha megpróbálnák kihozni a fiukat az intenzív osztályról, az végzetes következményekkel járna. Mert Lyle nemcsak beteg, hanem fogoly is. Ha valaha is magához tér, súlyos vádakkal kell majd szembenéznie.

Így aztán Lyle egész télen, sőt még a tavasz kezdetén is mozdulatlanul feküdt, mint egy márványszobor. Időnként kinyitotta a szemét, de a gyakoriságban semmiféle rendszert nem lehetett megfigyelni. A pupillája reagált a fényre, és az orvosok leginkább ebbe a bátorító jelbe tudtak kapaszkodni.

Ahogy várható volt, Lyle nagydarab teste úgy folyt el, mint a viasz, hiszen csövön át táplálták. De ha valaki közelebbről is szemügyre vette volna, talán észreveszi, hogy az izmai egyre szálkásodnak és gyarapodnak. A nővérek naponta négyszer forgatták, azonban nagy volt az ágy, amin feküdt, és sosem látták felegyenesedni, így nem tűnt fel nekik, hogy a csaknem százkilencven centiméter magas Lyle az utóbbi időben majdnem tíz centit nőtt.

Tartós vegetatív állapot. Az orvosok gyakran emlegették ezt a kifejezést a fiúval kapcsolatban, de még csak megközelítőleg sem tudták leírni vele, mi megy végbe a fiúban. Még nem nyerte vissza a beszédképességet, de ha megszólalhatott volna, talán elmondja, hogy fokozatosan egyre inkább tudatára ébredt az őt körülvevő világnak. Homályosan ugyan, de még látta is az embereket, akik a szobájában jöttek-mentek, akár nyitva volt a szeme, akár nem.

Mire leesett az utolsó hó, és elolvadt a Waukoma-tó jege, Lyle-ban megmozdult valami. Ha egy szóban kellett volna összefoglalnia, mi történik vele, ezt mondta volna: változás.

A tavasz a növekedés időszaka, és benne is új élet kezdődött. Ettől a régi Lyle sokkal impozánsabbá és erősebbé vált. Pókhálós tudatában is új érzékelés ébredezett. Egyre erősödött az érzés, ami nem is volt egészen tudatos, mégis minden sejtjében visszhangzott.

Éhség.

– Hogy vagy? – kérdezte az edző.

Zsibbadtan. Ezt érezte Will. Nem csak a csípős hideg miatt. Már öt hónapja.

– Maga szerint meg tudom csinálni? – érdeklődött a fiú.

– Erre nem nekem kell felelnem – közölte Ira Jericho karba tett kézzel, és hátrébb lépett a víz szélétől.

– Tudom. De sokat segítene a véleménye a sajátom kialakításában.

– Duma. Koncentrálj!

Zsibbadt. Megrendült. Annyi érzelmi traumát kellett feldolgoznia egy hónap alatt, amennyit egész életében összesen sem.

Will és Jericho edző a Waukoma keleti partján állt, és a vizet nézte. Éppen folyt a napi edzés. Még sok helyen tartotta magát a jég, de itt-ott már olvadozott, és táblák úszkáltak a víz színén, amitől úgy nézett ki a tó, mint egy sakktábla.

A gyenge napsugarak lassan eltűntek nyugaton, a fák mögött. Négy fok volt, és egyre hűlt az idő.

Will egész télen napi két órát edzett Jericho irányítása alatt. Minden egyes délután. A legtöbb kortársához hasonlóan neki is szüksége volt rendszerességre és napirendre, amit a szülei állandó költözködése miatt sosem kapott meg. A fiú számára karácsony után megkezdődött az első igazi félév a Központban. Élete addigi legfélelmetesebb intellektuális kihívása volt. Az órák utáni edzések még keményebben próbára tették.

Will kicsit belehalt a szülei botrányos „halálába”, és pontosan tisztában volt vele, miért. Ösztönösen védte magát attól a sötétségtől, ami a gyerekkorára ereszkedett. Talán így tudta megőrizni a lelki békéjét. Értette az okokat, de nem szándékozott változtatni, főleg nem a terápia keretében, amire dr. Robbinshoz, az iskolapszichológushoz kellett járnia.

Robbinsszal minden egyes találkozó olyan volt, mintha egy aknamezőn sétálgatnának. Igyekezett minél kevesebb részletet megosztani a nővel, épp csak annyit, amiből látszik, hogy halad, anélkül, hogy kiadná a titkait. Ez annyira megterhelő volt számára, hogy alig érzett bármit is. Ettől könnyebbé vált a rejtegetett igazság elviselése. Már megtanulta, hogy örülnie kell a fizikai fájdalomnak, amit Jericho edzésein tapasztal, mert ez az egyetlen érzés, amire képes. De legalább innen tudta, hogy a teste még él.

Letérdelt, belenyúlt a vízbe, és kirázta a hideg.

– Még egy fok lehűlés, és befagy – jelentette ki.

– Ha valaki beleesik, öt perc sem kell, hogy beálljon a hypothermia, és meghaljon – felelt Jericho. – Mármint normális esetben.

– Maga belehalna?

– Hülye lennék kipróbálni – rázta a fejét az edző.

Hat fok volt, amikor három után húsz perccel kijöttek a sportcsarnokból. Borult és párás volt az idő, ezért sáros és hideg volt az erdei ösvény, amelyen lefutottak a tóhoz. Pocsék tavaszi délután.

– És én belehalnék? – kérdezte Will, miközben félig elfagyott kezét a hóna alá dugta, hogy kissé felmelegedjen.

– Azt nem mondtam. Csak azt, hogy nem vagy normális eset. Menni fog?

Már annyiszor tette fel ezt a kérdést az edző mindenféle megdöbbentő feladatok előtt! Az elmúlt néhány hónapban legalább ötszázszor. Rég véget ért a terepfutók szezonja, és mivel a csapat nagy részét kicsapták az iskolából, miután belekeveredtek Nagy Károly lovagjainak ügyébe, Jericho csak Willé volt. Hamar kiderült, a délutáni edzéseknek messze nem az a célja, hogy új futótechnikákat tanuljon.

Minden egyes feladat, amivel Jericho előállt, újabb, kimondatlan kérdést harsogott: Elég erős vagy? Elég kemény vagy? Elég elszánt vagy, hogy (tetszés szerint kiegészítendő)? Will mindig igennel akart felelni, de az edző dühítően közömbös maradt, akármilyen erőfeszítéseket tett is a fiú. A tanítvány végül már arra gondolt, vagy őrült ez az ember, vagy lehetetlen neki örömöt okozni. Ezért aztán még keményebben hajtotta magát. Nem tudta elképzelni, mit kapna a fejére, ha egyszer nemet mondana, mert még nem volt bátorsága kipróbálni.

– Igen – bólintott. – Igen, menni fog.

Jericho nem reagált. Soha semmire sem reagált. Csak meghallgatta Willt, jól átgondolta, amit a fiú közölt vele, és csak akkor szólalt meg, ha volt valami mondanivalója. Többnyire alig lehetett belőle kihúzni néhány szót, de néha minden előjel nélkül hosszú monológokba fogott, amelyekben kifejtette egyedi gondolkodásmódját, az újkori metafizika és az ősi mitológia döbbenetes keverékét, amit az indián hitvilág és a legendák szűrtek meg. A társas érintkezés megszokott oda-vissza ritmusa, az udvarias, gördülékeny kommunikáció, amelytől az emberek jobban érzik magukat egymás társaságában, teljesen hidegen hagyta az edzőt.

Az őrjít meg teljesen ebben a pasiban, hogy soha egyetlen kérdésemre sem válaszol, főleg azokra nem, amikre mindenképpen szeretnék választ kapni, például: Minek csináljuk ezeket? Mit akar megtanítani nekem?

Bármi volt is a céljuk, a feladatok egész télen egyre nehezedtek. Gyakran pusztán fizikai kihívások voltak, de brutálisak – fuss el innen oda, mássz fel erre a hegyre, ugorj le arról a szikláról! Néha állóképesség kellett a teljesítésükhöz – egyensúlyozz fél lábon, csukott szemmel ezen a sziklán, közben hallgasd a szelet, vagy maradj ebben a gyötrelmes testtartásban egy órán át, míg végül megadják magukat az izmaid! Máskor egyáltalán semmi értelmet nem lehetett felfedezni az utasításokban: Ülj teljesen mozdulatlanul, fogd ezt a kősólymot, ürítsd ki az elmédet, képzelj el egy ásott kutat! Most lassan eressz le bele egy vödröt, húzd fel és igyál!

Akármi volt is a cél, Will egyre erősödött. Egyre jobban bízott lassacskán feltáruló képességeiben – a rejtélyes sebességben és állóképességben, amit korábban felfedezett, és abban a döbbenetes erőben, aminek segítségével pusztán a gondolataival befolyásolni tudta a világot és a környezetét.

Most mit fog kitalálni?

Jericho az esőkabátja zsebéből előhúzott egy csillogó egydolláros érmét, Will szeme elé tartotta, aztán elhajította, amilyen messzire csak tudta. A fémpénz a parttól majdnem száz méterre, egy úszó jégtáblán állt meg.

– Nem kell gondolkodni – szólalt meg az edző. – Hozd vissza!

Will megfordult, húszlépésnyire elfutott a víz szélétől, aztán megindult a part felé. Lenyűgöző gyorsasággal érte el a maximum sebességet. Arra gondolt, nem kell gondolkodni, majd elrugaszkodott, és meg sem állt az első jégtábláig, ami három méterre volt a parttól. Hallotta, ahogy a talpa alatt reccsen a jég, és tudta, ha ránehezedik, beszakad alatta. Ezért egy ugrással a következő táblán termett, ami az elsőtől újabb három méterre volt.

Ismét megingott, de nem esett ki a ritmusból, már ugrott is a következő jégtáblára, aztán a következőre. Úgy pattogott a vízen, mint kacsázáskor a kavics. Pillanatokon belül ott termett a nagy jégpáncélon, ahol Jericho dollárja földet ért. A tábla megbillent Will súlya alatt.

A fiú lehajolt, hogy felvegye az érmét, de ekkor a jég megtört. A fémpénz egy apró, gyorsan távolodó darabon maradt, ami biztosan nem tudta volna megtartani Willt.

Ezt már ismered. Ne ess pánikba! Tudod, mit kell tenned.

A fiú az ezüstpénzre koncentrált, és kinyújtotta a kezét. Érezte, ahogy erős kötelék jön létre köztük.

Csak gyorsan!

Will minden erejével az érmére összpontosított, már a markában érezte, aztán magához rántotta. A fémpénz megingott, aztán elszakadt a jégtől, és sebesen a fiú felé repült. Hangos csattanással ütődött a tenyerének. Will rámarkolt, és nevetve mutatta az öklét Jericho felé. Alig tudta elhinni, hogy sikerült.

Ekkor valahonnan mélyről halk reccsenést hallott, olyasfélét, mint amikor elszakad egy óriási, elhangolódott gitár húrja. Hosszában megrepedt a tábla, amin állt.

– Basszus!

Visszafordult arra, amerről jött, és látta, hogy a jégtáblák, amiken idáig ugrált, egyre messzebb sodródnak egymástól. Se ideje, se helye nem volt, hogy nekifusson. Két lépést hátrált, aztán elrugaszkodott a táblája szélétől, éppen abban a pillanatban, amikor az kettétört.

A legközelebbi töredéken Will úgy billegett, mint egy kezdő szörfös. Csak azért nem esett el, mert a cipője talpán a szegek a jégen tartották. Tisztában volt vele, hogy a következő darabka túl messze van, ezért – ismét gondolkodás nélkül – az elméje erejével belenyúlt a jeges vízbe, és maga felé húzta a célt. Így ugrált töredékről töredékre, lendülete mindegyiket közelebb lökdöste a következőhöz, miközben beázott a cipője, és bokáig elfagyott a lába.

Húsz méterre volt a parttól, amikor az utolsó jégdarab, amire át kellett volna ugrani, és ami alig egy méterre úszott tőle, széttört. Will rémülten nézett a parton mozdulatlanul figyelő edzőre, akit a legkevésbé sem hatott meg a jelenet. A tábla összeomlott. Will elméje gyorsan átfésülte a tó fenekét – legalább öt méter mélyen volt, és csak köveket, vízi növényeket meg lelassult halakat jelzett az érzékelése.

A fiú erősen koncentrált, és feltűnt előtte egy járható ösvény a víz színén. Kétségbeesetten rohant végig rajta, erőszakosan taposta a vizet, így aztán akkora felszíni feszültséget hozott létre, ami éppen csak megtartotta.

Az agya és az izmai egészen közel vitték a parthoz, mindössze az utolsó métereken csobbant bele térdig a vízbe. A hideg úgy vágott végig az egész testén, mint egy éles kés. Még néhány botladozó lépés, és már kint is volt a szárazföldön. Odafutott Jerichóhoz.

Az edző tüzet rakott a sziklák mögötti fövenyen, amely csak úgy ropogott. Will reszketve hámozta le magáról a cipőjét és a tréningnadrágját, leült egy nagy kőre, és a láng közelébe tartotta elfagyott lábát. Hálás volt a melegért.

Hogyan? Hogyan gyújtott tüzet ilyen gyorsan?

Jericho sosem kérdezte őt direkt módon a képességeiről, nem érdeklődött, hogyan működnek, miből táplálkoznak. Will úgysem tudott volna felelni, hiszen tényleg fogalma sem volt. Az edző egyszerűen csak hitt a szemének, és látta, hogy a fiú lenyűgöző dolgokra képes. Együttműködésük során Willben megerősödött a hit, hogy bízhat a férfiban, meg fogja tartani a titkait. Nem tűnt valószínűnek, hogy hátsó szándékai lennének, és Will nem tartott attól, hogy esetleg beszámol valaki illetéktelennek a közös ügyeikről.

Ahogy teltek a hónapok, a fiú néha-néha meglátott valamit, talán nem is véletlenül – például a tüzet, ami csak úgy ott termett a parton ezen a fagyos tavaszi napon –, és lassacskán ráébredt, hogy az edző tarsolyában is van egy-két döbbenetes trükk.

Mindig halkan járt. Néha az volt az ember érzése, hogy mozgás nélkül változtat helyet. Egyszer megjelent egy vízesés tetején, pedig előtte két másodperccel Will tisztán látta, hogy az aljánál áll. Egy másik alkalommal Will esküdni mert volna, hogy egyszerre két helyen látja Jerichót, igaz, ez egy kimerítő edzés végén történt, amikor már keresztbe állt a szeme a fáradtságtól.

A férfi ragaszkodott hozzá, hogy a fiú mindig a zsebében hordja a sólymot ábrázoló, apró kőfigurát, amit ajándékba adott neki. Ráadásul időnként rászólt, hogy maradjon nyugton, majd előhúzott a zsebéből egy csomó, tollakkal díszített botot, és azokkal hadonászott a fiú feje körül, megérintette a fejét, a nyakát, a vállát, de sosem magyarázta meg, mit művel.

Ez az egész elég fura volt, de Will nem érezte nagy árnak a férfi jóindulatáért és irányításáért cserébe. Tudta, hogy a fegyelem és a kemény munka segít elviselni a fájdalmat és a gyászt. Ennyi elég is, nem igaz?

Így aztán a tűzzel kapcsolatos kérdését iktatta a többi, soha fel nem tett kérdés közé, amelyeket titokzatos edzőjével kapcsolatban gyűjtögetett, és amiből már szép kis listát állíthatott volna össze az elmúlt fél évben. Például: Igaz az, Edző, hogy maga Őrült ló ükunokája? Ja, igen, ha már itt tartunk, hadd kérdezzem már meg, mégis hogy tudtam a víz színén futni?

– Parancsoljon, az ezüstsas! – dobta oda Will a pénzérmét az edzőjének.

A férfi elkapta, és élére állította a tenyerén. A másik kezével eltakarta, és olyan mozdulattal tüntette el, mint egy gyerekzsúron fellépő bűvész.

Csillogott a szeme, miközben szélesen elmosolyodott. Ez annyira ritkán fordult elő vele, hogy Will mindig meglepődött – nahát, erre az arckifejezésre is képes!

– Mit tanultál meg? – kérdezte a férfi.

– A víz vizes. A jég meg hideg – felelte Will vacogó foggal.

– És még?

A fiú hirtelen úgy érezte, mintha égetné valami a lábát. A zsebébe nyúlt, ahol a kősólymot tartotta. Jéghidegnek kellett volna lennie, de olyan forró volt, hogy alig lehetett hozzáérni. Mintha egy lángot zártak volna a kőbe. Elővette és csak nézte. Óvatosan fogta a hüvelyk- és a mutatóujja között.

– Nem lesz tőle semmi bajod – nyugtatta meg Jericho.

Will a markába rejtette a figurát. A meleg most nem égette, hanem lassan szétáradt az ujjában, a csuklójában, a karjában. Abban a pillanatban egy sólyom vijjogását hallották. A fiú felnézett az égre, de nem látta a madarat. Mégis érezte, ahogy felszabadul a tüdeje, beáramlik a hideg levegő, és feltölti őt.

– Mit tudtál még meg? – kérdezte Jericho egy félmosollyal az arcán.

– Olyan, mintha visszatértem volna a testembe – felelte Will, és mélyet lélegzett. Érezte, ahogy a meleg az egész testében szétterjed, a lábát is eléri.

– Ez azt jelenti, hogy meggyógyultál.

Az edzőnek igaza volt. Az életerő szétterjedt a fiú izmaiban és csontjaiban. Összekuszálódtak a gondolatai. Az érzékei mindent befogadtak a körülötte lévő világból. Érezte a sziklákat, az erdőt, a tüzet, az eget, a tavat. Újra élt.

ÉBREN volt.

– Szóval ezért volt az egész? – kérdezte. – Ez a sok edzés. Maga segített nekem meggyógyulni?

– Mondd meg te! – felelte Jericho.

– Szerintem igen.

De van itt még valami más is. Valami egészen más. Maga segít nekem felkészülni… De mire?

– Mit érzel még, Will?

Úgy futottak át az agyán az ősz eseményei, mint egy pörgős filmelőzetes – a tönkrement élet Ojaiban, a szülei elrablása és eltűnése, ami Mr. Hobbes és a fekete kalaposok lelkén szárad, a gyilkossági kísérletek ellene és a barátai ellen, amikért Lyle Ogilvy és Nagy Károly lovagjai feleltek.

– Dühöt – kezdte a fiú, majd újabb mély levegőt vett. Feszültté vált. – Dühöt érzek.

– Kire haragszol?

– Azokra, akik ezt tették velem és a családommal.

Jericho egy pillanatig hallgatott.

– A gyűlölet téged kifáraszt, de az ellenségednek nem árt. Olyan, mintha mérget vennél be, és azt várnád, hogy az ellenséged haljon bele.

– Nem azt mondtam, hogy gyűlölöm őket – nézett a szemébe a fiú. – Csak azt, hogy bosszút akarok állni rajtuk.

Az edző titokzatosan mosolygott.

#24: SEMMIT SEM VÁLTOZTATHATSZ MEG, HA ELŐBB NEM VÁLTOZTATOD MEG A GONDOLKODÁSMÓDODAT.

Tele energiával érkezett vissza a tópartról. Berobbant a lakókörletbe. Brooke Springer az ebédlőasztalnál ült, hosszú, szőke haját csavargatta, és valamit olvasott a tabletjén. Döbbenten nézett fel, amikor a fiú becsörtetett, és találkozott a tekintetük. Will úgy érezte, mintha megrázta volna az áram, de nem szólalt meg. Azt remélte, a lány töri meg a jeget, és mond valamit… bármit… mondjuk, köszön…

De Brooke tekintete elsötétült. Elfordult a fiútól, épphogy odabiccentett neki. Igaz, ennyit még egy vadidegen is megérdemel, akivel közös liftbe szállunk.

Már három hónapja ez ment, amióta csak Brooke visszajött az iskolába. Will erősen fontolgatta, hogy végre rákérdez erre a távolságtartásra és hűvösségre.

Miért viselkedsz velem úgy, mint egy ismeretlennel, amikor néhány hónapja még olyan közel álltunk egymáshoz? Én még ilyen közel sosem éreztem magamhoz senkit, akinek nem West a vezetékneve.

De tisztában volt vele, hogy ha most megszólal, nem fog tudni leállni, és minden kiömlik belőle, amit addig sikeresen elfojtott.

Most nem kellene.

Végül egy pohár vízzel a kezében bement a szobájába. Hangosan, de kimérten csukta be az ajtaját, aztán faltól falig járkált, és megpróbálta eldönteni, hol is kezdje.

Felkapta apu kis útmutatóját az élethez, és találomra kinyitotta. Tanácsra volt szüksége, és nem kellett csalódnia. Ezt látta meg:

#74: AZON DOLGOK 99%-A, AMELYEK MIATT AGGÓDSZ, SOSEM TÖRTÉNIK MEG. AKKOR MOST AZ AGGÓDÁS MŰKÖDIK, VAGY AGGÓDNI FELESLEGES IDŐ- ÉS ERŐPAZARLÁS? DÖNTSD EL TE!

Oké, gondolta Will. Most úgy döntök, hogy az aggódás működik. Merre tovább?

Újra fellapozta a könyvecskét, és rábökött egy újabb idézetre.

#22: HA TÚL NAGY A HANGZAVAR A FEJEDBEN, ÍRJ LISTÁT!

Apu talán még sosem adott ilyen jó tanácsot. A gép most nem segíthetett, itt a régi idők technológiájára volt szükség. Will bezárta az ajtót, leült az asztalához egy nagy alakú jegyzettömbbel, és hozzálátott az íráshoz.

És bármi történjék is, ne kezdj Brooke-kal!

Már csak hat hét maradt a tanévből, és azon túl a nyári szünet úgy ásított rá, mint a végtelen űr. A fiú irtózott a gondolattól is, mert fogalma sem volt, mivel üthetné el azt az időt. De ez akár előny is lehet. Most, hogy végre összeszedte magát, volt még hat hete kideríteni, amit tudni akart, és eldönteni, hogyan tovább. Ott volt az a befejezetlen ügy az elvarratlan szálaival, ami még őszről maradt vissza, és amit kénytelen volt a saját gyógyulása érdekében szögre akasztani, hogy gyorsabban összeszedje magát testileg és lelkileg egyaránt.

Csupa nagybetűvel vetette papírra a kérdést:

MI KÖZÜK NAGY KÁROLY LOVAGJAINAK MR. HOBBESHOZ ÉS A FEKETE KALAPOSOKHOZ?

Minden oka megvolt arra, hogy azt gondolja, a lovagoknak befellegzett, miután novemberben az életére törtek. Tizenkettőből tíz tagot lecsuktak. Csak a vezetőjük, Lyle Ogilvy és a tettestársa, Todd Hodak úszták meg. Toddról azóta sem hallott senki. Lyle-ról sem tudták, hol lehet, pedig sokat suttogtak róla a campuson. Will tudta, hogy nem sok maradt a srácból, miután épphogy csak túlélte a vendigó támadását, amit azért idézett meg, hogy megölesse vele Willt.

De vajon egészen biztos lehetek benne, hogy a lovagoknak végük?

Will és társai félelmetes kapocsra bukkantak az őt Ojaiból elüldöző, a szüleit elrabló és a halálukat megrendező fekete kalaposok és a lovagok között. Megtalálták egy találkozó videofelvételét, amit Ronnie Murso rögzített, az a diák, akinek a helyére Will került, miután a fiú eltűnt. Ezt a kazettát Ronnie nagy gonddal elrejtette, hogy csak a lakótársai találhassák meg, majd kódolt üzeneteket hagyott, hogy a többiek hozzáférjenek a filmhez, mielőtt még apjával együtt nyoma veszett volna egy horgásztúrán.

Ezen a titkos videón a kalaposok vezetőjének, a kopasz Mr. Hobbesnak és Lyle Ogilvynek egyik találkozóját lehetett látni. A férfi ekkor adta át a fiúnak a Lékelőt, a sötét technológia egyik mesterművét, azt a titokzatos eszközt, aminek segítségével meg lehet nyitni a kaput az itteni világ és a Sosemvolt között.

Will megtanulta (Dave Gunner törzsőrmestertől, egy igazi kemény legénytől, aki a különleges alakulat pilótája és a fiú őrangyala, aki halott, de mégsem egészen az), hogy a Sosemvolt egy purgatóriumszerű hely, ahonnan a Másik Csapatnak nevezett szörnyek átjöttek. Oda száműzte ezt a régi fajt a Hierarchia, akiknek Dave is dolgozott. Sőt állítólag Will is az ő emberük volt, Beavatott. Az emberek fajához tartozó árulók, például a lovagok és a fekete kalaposok közreműködésével a Másik Csapat régóta tervezte a kitörést. Vissza akarták szerezni az irányítást a Föld felett, és ebben már csak a Hierarchia tagjai akadályozták meg őket.

Amikor Mr. Hobbes szövetségi ügynöknek adta ki magát, és megpróbálta elrabolni Willt, a fiú rájött, hogy a kopasz maga is valamiféle szörny-ember hibrid. A férfit azóta sem látta. Hogy tudnák a szobatársaival megállítani Hobbest és a talpnyalóit? Alig győzte papírra vetni a gondolatait, miközben igyekezett megfejteni, mi a kapcsolat a sok apró részlet között.

A HARCBAN FELHASZNÁLHATÓ KÜLÖNLEGES KÉPESSÉGEK

ÉN:

– Gyorsaság (amit a különlegesen gyors izom-összehúzódások okoznak – és még?)

– Hihetetlen állóképesség (a vörösvérsejtek rendkívüli oxigénmegkötő ereje miatt)

– Döbbenetes sebességű gyógyulás/öngyógyítás (a véremhez lehet köze)

– Telekinézis: energiát hozok létre, és az elmém erejével tárgyakra meg emberekre hatok (ijesztő; fogalmam sincs, HONNAN szereztem)

– Esetleg: el tudom választani az érzékeimet a testemtől, és pontosan fel tudom mérni a környezetemet. Lehet, hogy mágneses hullámokat érzékelek? (Nem tudom, ennek van-e valami neve, akár a sci-fi műfajában, de én rácsnak hívom.)

– Telepátia: képeket és szavakat tudok küldeni mások agyába (ez is gyerekkorom óta megvan, de nem tudom, minek nevezzem)

– Apu kis útmutatója az élethez… mondjuk, ez nem képesség, de állati hasznos, jó, hogy van

AJAY JANIKOWSKI:

– Lenyűgözően éles látás, mintha kereszteztek volna egy sast egy menő vadászpilótával, ha nem jobb

– Fotografikus memória: mindent megjegyez, amit lát (és mégsem telik meg az agya)

– Mindenre emlékszik: amit egyszer érzékel a szeme, azt az agya örökre megjegyzi. (Hol tárol ennyi infót? Majd megkérdezem, volt-e már MRI-n.)

NICK MCLEISH:

– Döbbenetes erő, ügyesség, ugrótechnika, szem-, kéz- és lábkoordináció

– Világszínvonalú harcképesség, tornászbajnok, vagy hatféle küzdősportban jeleskedik

– Kiemelkedő irányérzék (ugyanezt elmondhatja magáról egy csomó vadállat – miért nem vagyok meglepve?)

– Gyakorlatilag nincs félelemérzete (lehet, hogy ez nem is képesség, inkább gyengeelméjűség). Akkor következhet…

– Nick és Ajay: nem mutatják telepátiára való képesség jeleit, Nickkel még beszélgetni sem egyszerű

ELISE MOREAU:

– Hang: úgy bánik a hanggal, mint más a testi erővel

– Telepátia: legalábbis VELEM – szavak nélkül és nagy távolságok ellenére is képes kommunikálni (ez egyre erősödik). Kiemelkedő pszichológiai meglátásai vannak: intuíció?

– Megérzés/jövőbe látás: ez nem biztos, de lehet, hogy ösztönösen megérez jövőbeli eseményeket, vagy olyanokat, amelyek tőle messze történnek (anekdota szintű, megvizsgálásra vár, nem bizonyított)

BROOKE SPRINGER:

– Hihetetlenül gyönyörű (jó, ez nem képesség, de annak alapján, amilyen hatással rám van, az is lehetne)

– Hátborzongató képesség: egyetlen pillantásával össze tudja törni a szívemet

Ezt áthúzta, aztán dühösen kisatírozta.

– További különleges képességek??? Nincs tudomásunk ilyesmiről (na és aztán?)

Lyle képességeit is feljegyezte.

LYLE OGILVY:

– Telepatikus támadás: irányítani tudja mások elméjét, rájuk tud támadni

– Gonoszságra való hajlam: lehet, hogy ő is telepatikus támadás áldozata (Potyautasa volt – az egy ilyen Sosemvoltból áthívott szörny)

– Amúgy megharapta egy vendigó (Sosemvolt-szörny). A következmény nem ismert – ahogy a tartózkodási helye sem –, de az alapján, amit láttam, iszonyú lehet. Bárhol legyen is, nem sok jót jósolok neki.

Will újra feltette magának a kérdést: Honnan szereztük ezeket a képességeket?

Ezt az elméletet állította fel:

Génmanipuláció folytán, a mesterséges megtermékenyítés során. Egy titkos orvosi/tudományos program, a Paladin-prófécia keretében.

De amíg ki nem derül, ki tette és miért, ez csak egy elmélet.

A fiú azóta sem hallott az egyetlen ember felől, aki talán választ adhatott volna a kérdésre: titokzatos védelmezőjéről, Dave Gunnerről. Teljes csend volt, amióta Dave átkerült a Sosemvoltba, miután megmentette Will életét (már ötödjére!). A vendigó, miután Lyle ellen fordult, magával vitte a férfit arra a rettenetes helyre. A fiú el sem tudta képzelni, hogy Dave valahogy túlélhette ezt. Sem azt, hogy ha mégis sikerült neki, hol lehet most. A pilóta elmagyarázta neki, hogy ő már halott – a vietnami háborúban vesztette életét, amikor lezuhant a gépe –, úgyhogy mégis mi történhetett volna vele, ami még ennél is rosszabb? Will haragudott magára, amiért sosem kérdezte meg tőle, meg tud-e halni másodszor is. Vajon segít még neki az őrangyala?

Mert ha azt a gátlástalan gonoszt vesszük, aminek hadat üzenünk, minden segítségre szükség lesz. Hol csapjunk le először? KI ÁLL AZ EGÉSZ KÖZÉPPONTJÁBAN?

Will átolvasta mindazt, amit papírra vetett. Minden egyetlen névre mutatott:

MEG KELL TALÁLNUNK MR. HOBBEST!

De fogalma sem volt, hol kezdje. Eddig mindig Hobbes találta meg őt. Annyit biztosan tudott, hogy a férfi a Központban járt – Ronnie Murso videóra vette őt, hat hónappal a film megtalálása előtt. Azt sem lehetett kizárni, hogy köze van a titokzatos Paladin-próféciához, de valódi szerepe továbbra is rejtély maradt.

Csak egy nyomon indulhattak el. Will barátja, Nando Gutierrez, a taxisofőr, akit a fiú Ojaiban ismert meg, kinyomozta, hogy Hobbes és a fekete kalaposok főhadiszállása az FBI Los Angeles-i épületében van, egy látszólag ártalmatlan oktatási szervezet, a Nemzeti Szintfelmérő Ügynökség irodájában.

Később kiderült, hogy az Ügynökség szűrte ki Will megdöbbentően magas teszteredményét, és hívta fel rá a Központ figyelmét (akár csak Ajay és Elise esetében).

Will azt is kiderítette, hogy az Ügynökség valójában a Központ tulajdona, mégpedig egy Greenwood Alapítvány nevű szervezeten keresztül.

Sok töprengés után végül egyetlen, óriási kérdés maradt: MI AZ A PALADIN-PRÓFÉCIA? A LOVAGOK ÉS A FEKETE KALAPOSOK ÁLLNAK MÖGÖTTE? ÉS A KÖZPONT IS BENNE VAN?

Arra még nem volt bizonyíték, hogy a furcsa képességek, amelyeket az elmúlt évben vettek észre magukon a szobatársaival, a mesterséges megtermékenyítés során végrehajtott génmanipuláció következményei lennének. De három barátja, Ajay, Nick és Elise megtudták a szüleiktől, hogy Will-lel egy évben fogantak és születtek mesterséges eljárás segítségével, amit négy különböző, egymástól távol fekvő város egy-egy magánklinikáján végeztek.

Mi az esélye annak, hogy ez csak véletlen? És ha hozzátesszük, hogy a Központ tulajdona az Ügynökség, és mind itt kötöttünk ki tizenöt évvel később, abban az évben, amikor először jelentkeztek ezek a furcsa képességek?

Vajon ez az egész egy Paladin-prófécia fedőnevű összeesküvés része? Ez volt a KÉRDÉS. Így aztán Will kénytelen volt megvizsgálni azokat a tényeket, amelyek válasszal szolgálhattak.

Egész életében úgy tudta, hogy ő Will Melendez West, Jordan West tudományos kutató és Belinda Melendez West részmunkaidős jogi asszisztens egyetlen gyermeke. Westék teljesen átlagos családnak tűntek, attól eltekintve, hogy folyamatosan költözködtek, másfél évig sem bírták egy helyen. Most úgy tűnt, ennek a nyughatatlanságnak összetett okai lehettek.

Will azóta megtudta, hogy az apja igazából dr. Hugh Greenwood, Thomas Greenwoodnak, a hóbortos tanárnak, valamint a Központ száz évvel ezelőtt élt alapítójának unokája. Hugh apja Franklin Greenwood volt, Thomas egyetlen fia, aki az apját követte az iskola igazgatói székében.

A fiú óvatosan puhatolózott, hátha kideríthet még valamit Hugh-ról, és ez sikerült is neki. A férfi a Központban tanított, aztán tizenhat éve a feleségével együtt, mindenféle magyarázat nélkül elhagyták az iskolát. Hugh is a Központban végzett, de valakik a szülők jelenlétének összes többi bizonyítékát megsemmisítették. Egyetlen fénykép kivételével, amit Will egy tizenhét éves évkönyvben talált. Most elővette a másolatot, amit a fotóról készített, és ezredszer is megnézte.

„Hugh és Carol” gondtalanul hallgatnak egy diákok által adott koncertet. A kép alatt a felirat: A NÉPSZERŰ TERMÉSZETTUDOMÁNYI TANÁR, HUGH GREENWOOD ÉS FELESÉGE, CAROL RÉSZT VESZNEK A SZÜRETI MULATSÁGON.

Persze „Jordan” és „Belinda” voltak azok. Sokkal fiatalabbak voltak, a hajuk is más volt – Hugh kefehajat, Belinda hosszú, szőke lófarkat viselt. Hugh-nak nem volt szakálla, de „Jordannek” igen, és Will csak és kizárólag barna hajjal ismerte „Belindát”. A képen egyikük sem volt szemüveges, egyikük sem viselt kalapot, miközben Will gyerekkorában mindkettő megszokott volt. A fiú most értette meg, hogy így álcázták magukat.

Miért pont akkor menekültek el, amikor? Miért kellett ilyen hirtelen elhagyniuk a Központot, Hugh családjának nagyszerű örökségét? Ha jól számolom, Carol akkor már tudta, hogy terhes, de én még nem születtem meg. Vajon a sietős távozásnak köze lehetett a terhességhez? És ha igen, hogyan?

Hugh Greenwood biológiát tanított a Központban, és a diákjai szerették. Képzett orvos volt, több doktori fokozat birtokosa, úgyhogy a későbbi munkássága, amit a neurobiológia területén végzett, ezen alapult. De vajon csak a megélhetés miatt csinálta, vagy valami más oka is volt?

Emlékezzünk csak vissza! A fekete kalaposok nemcsak elrabolták a szüleimet, hanem apu laborját is feltörték, és ellopták a kutatási eredményeit.

Min dolgozhatott Hugh Greenwood, amitől a fekete kalaposok úgy megijedtek, hogy ekkora kockázatot vállaltak? És mit művelt az eredményekkel Mr. Hobbes?

A helikopterbaleset után két héttel a szövetségiek közölték, hogy azonosították a roncsok között talált holttesteket – Will szülei azok. A fiú azonban egy szavukat sem hitte, mert a baleset után néhány nappal fájdalmasan reménykeltő SMS-t kapott eltűnt és állítólag halott apjától. Volt benne egy kódolt üzenet, ami után Will egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy valóban Jordan West küldte. Abban már nem volt ennyire biztos, hogy az édesanyja is életben van, miután a saját szemével látta, hogy Potyautast kapott, vagyis a Másik Csapat egyik legundorítóbb fegyverét, amivel embereket lehet irányítani. Lehet, hogy az anyja meghalt, és ezt az elmúlt hónapokban el is fogadta.

De abban száz százalékig biztos volt, hogy az apja él, és ez a hit elég volt ahhoz, hogy ne omoljon össze. Soha egyetlen szóval sem említette a szobatársai előtt a sokkoló valóságot. Félt, hogy bajba keverné őket, pedig már így is olyan sok mindent kellett kiállniuk csak azért, mert segítettek neki. Nem hibáztatta volna őket, ha úgy döntenek, hogy ezt az egész őrületet elfelejtik, a továbbiakban a tanulásra koncentrálnak, elfogadják a Központ állítását, miszerint a nehezén már túl vannak, és erősen remélik, hogy ez tényleg így van.

De Will, miután felébredt, pontosan tudta: MOST JÖN A BOSSZÚ, MERT EZÚTTAL ÉN TÁMADOK RÁJUK.

Kíméletesen kezdte, először Ajay-jel beszélt. Összegezték, mit tudtak meg eddig, majd átgondolták, merre tovább.

Egészen a másodév utolsó napjáig, június 3-án este 21.14-ig így is maradtak a dolgok.

Június

Az utolsó év végi vizsga után Will visszatért a G4-3-as körletbe, a Greenwood Kollégiumba. Ledobta a hátizsákját, és már éppen bement volna a szobájába, amikor megakadt a szeme egy neki címzett levélen, amit az ebédlőasztalon hagytak. Nem mindennapi eset. A bélyeg tanúsága szerint öt nappal korábban adták fel Palm Desertben, Kaliforniában, mégpedig nem más, mint N. DEANGELO.

A fiú bevitte a levelet a szobájába, felnyitotta az iskolai notebookot, majd leült az asztalához. A mini-énje azonnal megjelent, és kíváncsian figyelte, ahogy Will kibontja a borítékot, majd széthajtja az egyoldalas levelet, amelyet ugyanaz a finom, női kéz írt, mint amelyik a borítékot megcímezte.

Kedves Will West!

Elnézést kérek, amiért ilyen sokáig elhúzódott novemberi leveled megválaszolása. Tudod, a régi, Santa Monica-i címemre érkezett az üzenet, de már tizenkét éve nem ott élek, és ennyi idő alatt még kétszer költözködtem. Egyedül sokat szidott postánk érdeme, hogy nem adták fel, és végül két héttel ezelőtt kézbesítették nekem a levelet.

Willnek eszébe jutott az üzenet, amit múlt novemberben küldött arra a Santa Monica-i címre, amit Nando segítségével talált meg. De a címzett Nancy Hughes volt, aki a tengerészetnél szolgált ápolónőként, és akit Dave kevéssel a halála előtt ismert meg Vietnamban.

Gondolkodóba estem, amikor elolvastam, amit írtál. Most már idős vagyok, nemrég vonultam nyugdíjba, úgyhogy sokszor gondolok a múltra. Úgy tudok legegyszerűbben válaszolni erre a váratlan kérdésre (Nem ismertem véletlenül egy Dave Gunner törzsőrmester nevű férfit a vietnami háború idején?), ha elküldöm azt a fényképet, amit ennyi éven át őrizgettem.

A fotót egy gemkapocs segítségével erősítették a levél hátuljára. Régi felvétel volt. Közelről mutatta a barna, félmeztelen Dave-et, amint egy trópusi tengerparton áll, egyik kezében a napszemüvege, a másikat feltartott hüvelykujjal felemeli, és közben kacsint. Úgy mosolygott, mintha azt üzenné a világnak, hogy egyáltalán nem érdekli, úgyis a markában tartja.

Pontosan úgy nézett ki, mint az a Dave Gunner, akit Will ismert. Ugyanaz a pasas, kétségtelen. Egy különbség azért volt – a képen szereplő férfi arcát nem csúfították el a balesetben szerzett hegek. De valószínűleg nem volt már sok idő addig a zuhanásig.

Amint tudod, Dave nem élte túl a háborút. Két nappal a fénykép készülte után halt meg. Nagyon fiatal voltam még akkor, és csak néhány napja ismertem, de komoly benyomást tett rám. Ilyen ember volt ő. Annyi életerő volt benne, hogy alig bírta kordában tartani. Biztos vagyok benne, hogy aki egyszer találkozott vele, többet nem felejtette el. A halála még a minket körülvevő iszonyú vérengzés közepette is megviselt, mert értelmetlennek és tragikusnak éreztem.

– Ezt meg tudom érteni – suttogta Will.

Még egy dolog. Erről még nehezebb írnom, Will, de az a helyzet, hogy az elmúlt évek során sokszor éreztem a nehéz időkben úgy, hogy Dave itt van a közelben. Jó értelemben véve. Nem tudom, mennyire hangzik ez furán számodra, de tessék, leírtam, és rád bízom, mit gondolsz. Ez már nagyon régen történt, azóta férjhez mentem egy csodálatos emberhez, és boldog vagyok, úgyhogy nem is mondok többet erről.

De azért jó sokáig megtartottam ezt a képet, nem igaz?

Remélem, választ kaptál a kérdésedre.

Üdvözlettel:

Nancy (Hughes) Deangelo, nyugdíjas ápolónő

– Választ kaptam, Nancy – szólalt meg Will. – De még milyet!

Összehajtotta a levelet, aztán újra megnézte Dave képét.

Annyi életerő volt benne, hogy alig bírta kordában tartani.

Hirtelen arra lett figyelmes, hogy rezeg az asztala. Kinyitotta a felső fiókot, ahol azt a két fekete kockát tartotta, amit Dave-től kapott. Amikor a férfi használta őket, valamiféle holografikus adatbázisként működtek, ami a kívánt információt csak úgy kivetítette a levegőbe, de amióta odadobta őket Willnek, nem voltak hajlandóak bármi furcsát is csinálni, egyszerű kockáknak adták ki magukat.

De most olyan gyorsan forogtak egy helyben, hogy a fiú alig tudta követni őket a tekintetével, és rázkódott az egész asztala.

– Mi történik, Will? – kérdezte a mini-én, aki a virtuális ebédlőasztalnál ült. Az is remegett.

– Nem tudom, öcsi. Akkor kezdődött, amikor kinyitottam a borítékot.

Will mostanra már annyira megszokta a gépében lakó mini-én jelenlétét, hogy öcsinek szólította.

– Megnézhetem?

A fiú felállt, kézbe vette a tabletet, hogy ne ugráljon, aztán a képernyő elé tartotta a levelet.

– Az a tengerészeti ápolónő írta, akinek a címét te találtad meg tavaly.

Will a fényképet is megmutatta apró hasonmásának, aki felállt, jó alaposan szemügyre vette mindkettőt, majd elemezte és elmentette a memóriájába.

– Ez ugyanaz a pasi, nem? – kérdezte a fiú. – Akit azon a másik képen találtál. Dave Gunner.

– Igen, ezt határozottan megerősíthetem – bólintott a mini-én. – Furcsa, mi?

– Igen. Nagyon-nagyon furcsa.

– Vajon hogy nézhetett ki akkoriban Nancy?

– Mivel Dave-ről van szó, szerintem maradhatunk abban, hogy nehézbombázó volt.

– Elmentettem a jelenlegi címét – közölte a mini-én. – Ha esetleg újra fel akarnád venni a kapcsolatot Ms. Hughesszal.

– Köszönöm, öcsi.

Amint elrakta a levelet, abbamaradt a rázkódás. Kinyitotta a fiókját, és a két kocka megint olyan ártatlanul festett, mintha most jöttek volna a Monopoly dobozából. Jó ötletnek tűnt, hogy mindig magánál tartsa őket, így zsebre is vágta mindkettőt.

Hallotta a bejárati ajtó csapódását, és néhány másodperccel később valaki dörömbölt az ajtaján. Will beengedte az illetőt. Ajay rohant el mellette. A szeme akkorára tágult, mint egy csészealj, és manószerű testét majd’ szétvetette az energia.

– Franklin Delano Roosevelt vágtázó szellemére!

A hátizsákját Will ágyára dobta, de a súly és a lendület őt is magával rántotta.

– Vigyázz, meg ne sérülj! – figyelmeztette Will. – Mi ez az izgalom?

Ajay feltépte a táskáját, és lázas keresésbe fogott.

– Amikor minden Nagy Károly lovagjaival kapcsolatos anyag eltűnt a ritka könyvek archívumából, biztosra vettem, hogy ennek ellenére meg tudom kaparintani a szükséges információt… Hová tettem?

Ajay januárban besettenkedett a Központ könyvtárába, azon belül a ritka könyvek archívumába, hátha talál valamit a lovagokról, de minden velük kapcsolatos írás eltűnt mind a könyvek közül, mind a digitális adattárból. Még a sportcsarnokban és az öltözőben is körülnéztek, ahol korábban egy alagútrendszerre bukkantak, ami a Waukoma-tó közepén álló szigetre vezetett, de a lejáratot eltüntették, és az ajtó mögött most már csak egy takarítószeres-szekrény volt.

– Mit tettél hová?

– Az a tűzfal még gondolat szintjén sem létezik, ami engem távol tarthat a céljaim elérésétől, de ha egy tárgyat tüntetnek el fizikai és analóg értelemben is, az már kemény dió…

– Mit találtál, Ajay? – ült le mellé Will.

– Mielőtt elkezdődött ez az egész balhé, Brooke belebotlott néhány lovagos cikkbe az iskolaújságban.

– Igen, amik a ’20-as években íródtak.

– Meg a ’30-as években – bólintott Ajay. Végre előhalászott egy vékony irattartót. – Már az archívumból is kivették ezeket, de biztosan emlékszel, hogy Brooke megmutatott egy képet a könyvtárban, pont, mielőtt Lyle betört a beszélgetésünkbe.

– Persze hogy emlékszem. Azon a képen a lovagok valami híres politikussal vacsoráztak, ugye?

– Így van! Henry Wallace-szal, az Egyesült Államok belügyminiszterével, aki alig négy évvel később Franklin Roosevelt alelnöke lett – mondta Ajay, majd kinyitotta a mappát, és előhúzott egy A4-es méretű, fekete-fehér fényképet. – Ez volt az a fotó.

– Hol találtad ezt?

– Elsőrangú tökfej vagyok, ugyanis az a hívás végig ott volt a magánszerveremen. Amikor erre rájöttem, kvantumszintű kereséssel megtaláltam a képet a felvételen, de iszonyú állapotban, rémes felbontásban volt meg, szemcsés és homályos volt, úgyhogy ráküldtem egy-két programot…

– Mutasd!

– Most sokkal több minden látszik, mint amikor Brooke megmutatta nekünk – jelentette ki Ajay, és az asztalra dobta a csillogó, fekete-fehér képet. – Valaki más is ott volt azon a vacsorán.

Ugyanaz az 1937-es fotó volt, mint amit Brooke kezében láttak, de Ajay feljavította. Ott ült Nagy Károly tizenkét lovagja az előkelő vacsorán egy ismeretlen ebédlőben, és ott ült köztük Henry Wallace mezőgazdasági miniszter.

– Ezzel próbáld! – adott Will kezébe egy nagyítót.

Will alaposan szemügyre vette a képet, míg végül a tekintete megállapodott az egyik, poharát Wallace-ra köszöntő fiatalemberen, aki belemosolygott a fényképezőgépbe. Egy diák volt az, az egyik lovag. Erre a fiúra már akkor is felfigyelt, amikor először látta a képet. Ismerősnek tűnt neki, de nem tudta hová tenni.

– Látod? – kérdezte a barátja.

Persze hogy látta. Olyan alkata volt, mint egy hátvédnek, és nem lehetett nem felismerni azt az átható, világoskék tekintetet.

A kopasz volt az, a fekete kalaposok vezetője.

– Úristen, Ajay! – kiáltott fel Will. – Ez tényleg ő! Ez Mr. Hobbes!

– Reméltem, hogy egyetértesz velem. Én csak egyszer láttam, Ronnie videóján, úgyhogy nem akartalak befolyásolni. De akkor ő az, ugye?

– Igen, ez biztos, hogy Hobbes, esküdni mernék rá. Csak itt még van haja, meg persze fiatalabb – Will még sokáig nézte a férfit a nagyítón keresztül. – De azért nem sokkal fiatalabb.

– Hát, igen, ez nekem is feltűnt – tette karba Ajay a kezét. – Tegyük fel magunknak a kérdést, kedves barátom, hogy lehet ez? Ez a kép kábé nyolcvanöt éves.

– Te is tudod, hogy nézett ki, amikor Dave szemüvegén át láttam őt.

– Persze, vörös szemű csontvázszerűség. Mint egy emberbőrbe csomagolt hüllő – suttogta Ajay, és kirázta a hideg. – Ha képes is lennék bármilyen részlet elfelejtésére, ezt akkor sem tudnám kitörölni az emlékeimből.

– Nem ember. Legalábbis nem teljesen.

– Most már száz évnél is idősebb lenne, úgyhogy nem nagyon ugrálhatna, maximum sakkozhatna.

– Hobbes valamiféle hibrid. A Sosemvoltból jött. Az átlagemberre vonatkozó határok rá nem érvényesek.

Ajay megragadta Will karját.

– Most már érted, miért vagyok olyan izgatott? Ez az a megcáfolhatatlan bizonyíték, amit kerestünk, ez az összefüggés a fekete kalaposok és a lovagok között! Hobbes kalapos is meg lovag is.

– Ezek szerint ő is itt végzett, még 1937-ben, és lovag volt – foglalta össze Will az új felfedezést, és közben le sem vette a szemét a képről.

– Vagyis össze tudom vetni ezt a fotót az iskolai dokumentumokkal, és akkor kideríthetjük a nevét! – kiáltott fel izgatottan Ajay. – Csak nem töröltek el minden nyomot, amit diákkorában hagyott! És ha meglesz a neve, akkor minden mást is megtudhatunk végre…

Miközben a barátja beszélt, Will észrevett a képen valami még különösebbet. Ajay meglátta az arcán a döbbenetet.

– Mi van, Will?

A fiú még egy diákot felismert a képen, Hobbesszal szemben. Ő is a fényképezőgépbe nézett, mint a többiek, vigyorgott és a poharát emelte. Will felkapta a nagyítót, és tüzetesen szemügyre vette. Minél közelebb hajolt, annál biztosabb lett a dolgában. A fénykép még azelőtt készült, hogy azzá a torz, szerencsétlen figurává változott vagy változtatták, akit Will és a barátai ismertek, de ő volt az, ehhez kétség sem fért.

– Te szent huevos rancheros! – kiáltott fel Will, és erre a második diákra mutatott. – Ezt a srácot is ismerjük!

Ajay közelebb húzódott, aztán elkerekedett szemmel nézett Willre. Mindketten tudták, ki az a fiú.

A szertáros volt az, Happy Jolly Nepsted.

– Beszélnünk kell vele!

#29: A VÉLETLENT SZINKRONIZMUSNAK IS TEKINTHETJÜK.

– Kerítsük elő Nicket! – javasolta Will.

– Ez most akkor mit jelent? – kérdezte idegesen Ajay, miközben megpróbált lépést tartani a barátjával.

– Azt, hogy nem csaltak a Nepsteddel kapcsolatos megérzéseim – jelentette ki Will síri hangon. – Sokkal többet tud erről a helyről, mint amennyit bevall. Például Hobbest is ismeri. Óriási áttörés ez nekünk!

Az iskolaudvaron át igyekeztek a csarnok felé, ahonnan Nick azzal hívta fel őket, hogy lassan az edzése végére ér. A campus csak úgy hemzsegett a kora esti tömegtől. Mindenkit felélénkített a nyári időjárás és a tanév végi láz. Rengeteg szülő érkezett a gyereke ballagására, vagy csak azért, hogy hazavigye a csemetéjét a nyári szünetre. Will és Ajay lehajtott fejjel haladtak, senkinek sem néztek a szemébe.

– Értelek, de ez annál fontosabb, hogy további kérdezősködés nélkül tényként fogadjuk el – suttogta Ajay. – Például mérlegelnünk kellene azt az eshetőséget is, hogy esetleg Nepsted valamelyik őse látható a képen. Mert akit ott látunk, mára legalább százéves kell, hogy legyen.

– Nem tudom megmondani, miért vagyok benne egészen biztos, hogy ő az. Nemcsak arról van szó, hogy hasonlít Nepstedre, hanem a tekintetéről is – felelte Will. – És amikor életemben először beszéltem vele, azt mondta: „Idősebb vagyok, mint amilyennek kinézek.”

Ajay felnyögött.

– Pedig már kezdtem magam jól érezni itt! Semmi paranormális esemény, semmi éjszaka járkáló vastömeg! Már szinte elhittem, hogy átlagos középiskolások vagyunk!

– Ugyan már, abban meg mi lenne a poén?

– Te könnyen beszélsz! Nekem izzad a tenyerem, és remeg a térdem meg a combom – súgta Ajay, és az ingjébe törölte a kezét. – Már levegőt is alig kapok. Bármelyik pillanatban elájulhatok.

– Csak túl magas az adrenalinszinted – nyugtatta meg Will. – Gyere, fussunk!

Amint kijutottak az iskolaudvarról, a fiú futásnak eredt, és Ajay követte a példáját.

– Persze, logikus ez a pocsék időzítés. Most ismertem meg a világ legfantasztikusabb csaját, és már kezdtem azt hinni, hogy felkeltettem az érdeklődését.

– És erről én miért nem tudok? – csodálkozott Will.

– Ismersz, nem szeretek előre inni a medve bőrére... Inkább kivárok, titokzatos vagyok, türelmes. Hadd higgye, hogy elérhetetlen és rejtélyes vagyok, és aztán, ha már megérett rá az idő, lecsapok, mint egy kobra.

Will vetett rá egy pillantást.

– Akkor szóba sem áll veled, mi?

– Tévedés, teljes és tökéletes tévedés! – tiltakozott sértetten Ajay. – Nagy barátságban állunk, és alig kétlem, hogy feromonálisan is összeillünk.

– Akkor mi a hézag?

– Még az információgyűjtési szakaszban vagyok. Az okos hadvezér rendkívül körültekintően megtervezi a hadjáratot, mielőtt források gyűjtésébe kezdene.

– Nem tudom, hogy mondjam meg ezt neked, Ajay, de Szun-ce tanácsai a szerelem terén mit sem érnek.

– Minden tiszteletem mellett nem értek egyet – szipákolt Ajay.

– Aha, jó. Egyrészt, kedves Napóleon, gázos az időzítés. A következő három hónapban nem is fogtok találkozni.

– Ah, látod, ebben is tévedsz, te kis ostoba. A tudományos laborban lesz gyakornok egész nyáron, pont, mint én.

– Lehet, hogy alábecsültelek, kedves Mr. Bond – bólintott Will. Már egészen közel jártak a csarnokhoz. – Szóval akkor ki is a „Manguszta-hadművelet” célpontja? Hogy hívják a lányt?

– Robyn Banks{1}. Cincinattiban, Ohio államban lakik. Most lesz másodikos.

– Az már biztos, hogy a szüleinek van humorérzéke – jelentette ki Will, miközben kinyitotta az ajtót.

– Ezt meg hogy érted, öregem?

– Lehet, hogy John Dillinger rokonai – Ajay még mindig nem értette a viccet. – Tudod, mint a robbing banks.

– Ja! – kiáltott fel Ajay, aztán megállt, és végiggondolta a dolgot. – Ja!

Amikor megérkeztek, Nick egy kicsit produkálta magát a kedvükért, majd a rúdról négyes szaltóval ugrott át a bakra, kézenállásba. Végül hátraszaltóval átlendült az ugródeszkára, kétszer megpördült a levegőben, és a barátai előtt landolt egy tá-dá! kiáltás kíséretében. A köpcös, kefehajú, szőke srác még a szokásosnál is kimerültebbnek tűnt.

– Remélem, hoztatok nekem kaját – lihegte, és reménykedve méregette Ajay hátizsákját.