Anja Mugerli

A méhcsalád

– részlet –

Fordította Reiman Judit

Az Európai Unió
finanszírozásával.
Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Anja Mugerli: Čebelja družina
Copyright © Cankarjeva založba – Založništvo, d.o.o., Ljubljana, 2021
Hungarian translation © Reiman Judit, 2023
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2023
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

TYPOTEX VILÁGIRODALOM
ISSN 2064–2989
ISBN 978 963 493 235 2

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
A borítót tervezte és a kötetet gondozta: Kiss Barnabás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Anyámnak

A cipő

Tizedik születésnapomra egy pár új cipőt kaptam. Nem használt cipő volt, amilyet mi gyerekek általában a nővérünktől vagy a bátyánktól örököltünk, és messziről látszott rajta, hogy már alaposan kiszolgált. Az új cipő puha bőrből készült, szépen kidolgozott csatokkal, amelyek megvillantak a napfényben, ha egy pillanatra megálltam az utcán. Még apám is, aki életében már számtalan cipőt tartott a kezében, el volt ragadtatva tőle: hosszasan tanulmányozta, egészen közelről nézegette a tűzését, és ujjával megkopogtatta a talpát. A cipőt a nővérétől, a nagynénémtől kaptam, aki majdnem egész életét Argentínában töltötte, és minden érdeklődőnek elmeséltem, hogyan utazott a cipőm az óceánon át egészen idáig.

Nem sokkal ezután esküvőt rendeztek a falunkban. A cipőm a vendégek körében majdnem akkora sikert aratott, mint a menyasszony, de a legnagyobb csodálója a húgom volt. Már akkor tudtam, hogy a nálam egy évvel fiatalabb húgom valamikor valódi szépség lesz. Hosszú haján a napsugarak szivárványos fénnyel verődtek vissza, a szemébe nézve pedig mindig az jutott eszembe, hogy zöld fenyők csúcsát látom. Amikor a menyasszonyt régi szokás szerint elrabolták, és a vőlegény a keresésére indult, mi pedig vártuk, hogy együtt térjenek vissza, apám megkért, hogy adjam kölcsön a cipőmet a húgomnak, legalább pár percre, hogy ő is felpróbálhassa. Nem akartam. Már amikor először felvettem, sem csak a cipőben gyönyörködtem, hanem először felfedezett szépségemben is, és az jutott eszembe, hogy a szerelemnek nincs szüksége arcokra, végtelen fonálként húzódhat szárazon és vízen át. Mindezt apámnak is elmondtam, mintha ezzel akarnám magyarázni makacsságomat, és a végén hozzátettem, hogy szerintem a szerelem cipőkben is lakhat. Szavaimat elnyomta a lakodalmas tömeg örvendezése, amely a vőlegény és a megtalált menyasszony visszatérését jelezte, a húgom pedig, mintha mások vidámsága fájdalmat okozna neki, lesütötte a szemét, hosszú haja függönyként takarta el az arcát.

Néhány nappal később súlyosan megbetegedett. Azokat az órákat, amikor apám zöld kötényében foltozgatta a nemzedékről nemzedékre szálló cipőket, én a húgom ágya mellett töltöttem, felolvastam neki, fésültem, etettem és mosdattam. Éjszaka a szobájában bóbiskoltam, minden mozdulatánál felriadva, mintha hirtelen a felszínre rántottak volna. Betegsége alatt apám egy feliratot függesztett ki a cipészműhely bejárata fölé az én szavaimmal: A szerelem cipőkben is lakhat, aminek nem nagyon örültem, mert bűntudatot ébresztett bennem, amely a húgom gyenge légzésének ritmusában lüktetett bennem. Amikor egy hónap után lesoványodva és sápadtan végre kilépett a szobájából, apám annyira megörült neki, hogy elvette tőlem az új cipőmet és neki adta.

⬡⬢⬡

Beleszerettem valakibe, amikor már a húgom is, én is rég kinőttük azt a cipőt, amely áthajózott az óceánon. Apámnak nem volt fia, ezért kézenfekvő volt, hogy egyikünk veszi át a cipészműhelyt. Kitanultam az anyag csínját-bínját, tapintással felismertem minden mélyedést és kiemelkedést. Felismertem, hogy nincs két egyforma cipő; előfordult, hogy a bal cipőt tágítani kellett, a jobbat pedig szűkíteni. Más dolgokat is megfigyeltem, például hogy télen sokkal több a munka, mert ilyenkor kell a cipőtalpakat és sarkakat javítani, míg tavasszal és nyáron a cipészműhely kong az ürességtől. Elhatároztam, hogy kibővítem az üzletet, és a cipőkön kívül elkezdtünk táskákat, pénztárcákat, szíjakat, öveket, sőt még nyergeket is készíteni. A cipőkben lakó szerelmet hirdető cipészműhelynek gyorsan híre ment a környéken és azon túl is, hamarosan távoli vidékekről is érkeztek hozzánk vevők.

Ő június végén jött be a műhelybe. A mellkasomban hirtelen akkora lökést éreztem, hogy a lábam alól majdnem kicsúszott a talaj. Kezem megdermedt, a nyelvem pedig csupán egy használhatatlan húsdarabbá vált. Levette mindkét cipőjét és a levegőbe emelte. A talp csak a sarkaknál nem vált le, a többi része lifegett, mint valami elszáradt nyelv. „Olyan meleg van, hogy elolvadt a ragasztó.” Felálltam az asztaltól, nagy megkönnyebbülésemre megállapítottam, hogy a lábaim megtartanak. Egy lépést tettem feléje, a szoknyám a tekintetétől izzadt testemhez tapadt. Ekkor értettem meg, hogy a szerelem lakhat a szemet a nyári naptól védő kézben, a hőségtől vörös fülkagylóban és a meztelen lábfejben is. Amikor lábán a megjavított cipővel mosolyogva elment, a kezemet, amelyben egy pillanattal azelőtt a cipőjét tartottam, az arcomhoz szorítottam, és mélyen beszívtam az illatát.

Egyike volt azoknak a favágóknak, akik az erdőben egész nyáron át vágták a fát, ősszel pedig teherautókra rakták, és elvitték a fővárosba vagy a határon túlra. A többi favágóval ellentétben velem egyidős lehetett. Két kezemen meg tudtam számolni azokat a fiatalokat, akik hozzám hasonlóan nem mentek egyetemre vagy dolgozni a fővárosba, esetleg Olaszországba, hanem itthon maradtak, így örültem neki, hogy esténként, munka után gyakran csatlakozott kis társaságunkhoz. Általában a fővárosból hozott történetekkel szórakoztatott minket, mi pedig tátott szájjal hallgattuk, egyesek közülünk nem kis keserűséggel, amin még az édes bor sem segített. Számomra minden története szentség volt, de voltak olyanok is, akik miután elment, azt állították, hogy mindezt csak kitalálta. Egyik este, amikor különösen magasra hágott a jókedv, és asztalunkon szaporodtak az üres poharak, az utolsó történet után felállt, de megbotlott valamiben és elesett, amit irigyei hangos hahotázással kísértek. Mielőtt lecsendesíthettem volna őket, nagy durranás hallatszott, és a nevetés hirtelen félbeszakadt, mintha elvágták volna. A húgom székétől pár centire a földön egy széttört borosüveg hevert. Miközben a többiek a húgomat szidták, hogy elpazarolt majdnem egy egész üveg bort, láttam, ahogy találkozott a tekintetük. Jelenlétük betöltötte a helyiséget, és engem a legszűkebb résbe taszított, ahol ahhoz is alig maradt hely számomra, hogy beszívjam a langyos esti levegőt.

⬡⬢⬡

Nyári délutánokon a nagy meleg miatt már nem lehetett a cipészműhelyben dolgozni, ezért apám a munkaasztalomat kivitte az utcára, az árnyas fák alá. Onnan beláttam a poros utat, a napraforgótáblákat és az izzó égbolt felé törő fenyőket. Az én szememnek mindez csak jelentéktelen kulissza volt, ha ő nem jelent meg előtte. A lopott pillanatokért éltem, amikor megállt a szabadtéri műhelyem közepén, és váltottunk néhány szót. Amikor elbúcsúzott, a szememmel követtem, amíg be nem fordult a sarkon, mindvégig reménykedve, hogy egyszer visszanéz. Az egyik ilyen pillanatban odajött hozzám apám. A régi, megfakult felirat alatt álltunk, amikor apám megszólalt: „Csak egyszer láttam ilyen csillogást a szemedben: amikor a nagynénéd küldött neked egy pár cipőt. Sohasem kértem tőled bocsánatot, amiért annak idején a húgodnak adtam.” Felnézett a feliratra, és elmosolyodott: „Még mindig úgy gondolod, hogy a szerelem cipőkben is lakhat?”

Gyerekkorunkban a húgom egyszer sírva jött haza az iskolából. Apám a háromlábú székére ültetett, és megkérdezte, hogy van-e valami ötletem, hol lehet a húgom cipője. A kaptafát néztem, amelyre pár perccel azelőtt húzta rá a bőrt, és azt akartam mondani, hogy az nem a húgom cipője, hanem az enyém. Nem mondtam el neki, hogy tanítás közben kikéredzkedtem a mosdóba, majd lementem a földszintre, egyenesen az öltözőbe, ahol a húgom nevével jelölt fogas alól kivettem a cipőmet, a blúzom alá rejtettem, és kiszaladtam az udvarra. Az aszfaltozott sportpályán, ahol szünetekben kidobóst játszottunk, volt egy kis terület, ahol hiányzott az aszfalt. Puszta kézzel gödröt ástam egy fa alatt. Otthon mélyen hallgattam róla, hogy a cipő, amely áthajózott az óceánon, most a föld alatt pihen, és a még mindig földes kezemet görcsösen a zsebembe rejtettem. Most is csak elmosolyodtam apám kérdésére, és meghagytam abban a hitében, hogy még mindig ezt gondolom, mikor valójában csak a favágó iránti szerelem éltetett. Minden éjjel róla álmodtam, nappal pedig lázban égve arról ábrándoztam, hogyan visz majd magával a fővárosba, és milyen lesz, amikor majd minden története rólam fog szólni.

⬡⬢⬡

A favágók mulatságot rendeztek az erdei tisztáson. A farakások között, amelyek illata betöltötte a levegőt, asztalokat és padokat állítottak fel, és mi hoztuk az enni- és innivalót. Hamarosan annyira besötétedett, hogy lámpásokat kellett gyújtanunk, amelyek csak táncoló lábainkat világították meg, az arcunk sötétben maradt – az övé is, amikor megragadta a derekamat, és táncolni kezdett velem. A szerelemtől és a bortól ereimben felpezsdült a vér.

Kevéssel éjfél után a levegő még remegett a hőségtől. Bementem a közeli fák közé. Miközben a szoknyámat a derekam fölé emeltem, valaki eloltotta a lámpákat és lehalkította a zenét, annyira, hogy világosan hallottam, ahogy a belőlem jövő vízsugár beszivárog az erdő talajába. Teljes sötétségben mentem vissza, az utat csak a csillagok mutatták és a homályos körvonalak, amelyek párokban vagy kisebb csoportokban ültek a földön. Őt nem találtam közöttük. A faillatot követve a farakásokat kerülgettem. Nyári ruhám minden redőjét éreztem, ahol a testemhez ért. A bőröm kivirágzott a vágytól, hogy újra hozzám érjen. Pár másodperc alatt már felismertem a körvonalakat: a farakásokat, egy földön felejtett védősisakot és a kockás takarót, rajta két összefonódott testtel. Az alig hallható suttogásban felismertem a hangját. A pokrócon legyezőként terült szét a húgom haja. Eltűnt a nyár, és izzadt testemet belepte a dér.

⬡⬢⬡

Az ősz első napján házasodtak össze. A farönkökkel megrakott teherautók sorban egymás után hagyták el a falunkat. Az esküvő után ők is el akartak menni. Az egész előző napot könnyek között ágyban töltöttem, és a házunk előtt felsorakozó barátaim egyre részegebb hangját hallgattam – úgy látszik, gyorsan elfelejtették, hogy a vőlegény pár hónapja még idegen volt számukra. Fájó, száraz szememet a tenyerembe rejtettem, és vettem egy mély lélegzetet. Mintha tegnap lett volna, amikor a kezemben tartottam a cipőjét, a teste meghosszabbítását. Most nem az ő illatát, hanem a nedves föld szagát éreztem. Ujjaimmal végigsimítottam a testemen, egészen a lábam közéig, az egyetlen helyig, amit nem lepett be a dér. Amikor mindenki elment a templomba, és a ház elcsendesedett, rájöttem, hogy a szerelemnek földszaga is lehet, és csak egy hajszál választja el a gyűlölettől.

Apám a húgomnak egy vadonatúj pár puha bőrből készült, pehelykönnyű cipőt adott esküvői ajándékul. Éppen akkor léptem ki az udvarra, amikor belebújt új cipőjébe. Amikor meglátott, felderült az arca, és a sápadtságát enyhe pír váltotta fel. Hosszú haját feltűzte a feje tetejére, és még sohasem láttam ennyire szépnek. Türelmesen kivártam, hogy a kiválasztott vendégek elmondják köszöntőiket, és az ifjú pár táncra perdüljön az udvaron. Ezek után a vőlegényt körbevették favágó társai és elhalmozták jókívánságaikkal, én pedig megragadtam a húgom kezét. Zajtalanul lépegetett utánam új cipőjében. Észrevétlenül elhagytuk az udvart, és kifordultunk az útra. Ahelyett, hogy a közeli kocsmába vittem volna, ahol a vőlegény könnyen rátalálhat és fizethet egy kört az egész társaságnak, ahogy az mifelénk szokás, az ellenkező irányba vezettem. Amikor az út végén elhagytuk az utolsó házat, nem ellenkezett, és miközben feltűnt előttünk az erdő, egy szót sem szólt. Egész úton rá sem néztem. Csak a kezét éreztem, amely puhán simult az enyémbe, ahogy a lábunk simul a tökéletesen kimunkált cipőbe. Csak egyetlenegyszer néztem rá: amikor megálltunk az egyik teherautó előtt, amely indulásra várt, és felsegítettem rá. A szeme sötétebb volt a legsötétebb erdőnél.

Csendben helyet foglaltunk a félbevágott rönkökön, amelyekről lábunkra kenődött a szivárgó gyanta. Kevéssel azután, hogy felzúgott a motor és a teherautó elindult a határ felé, a húgom levette új cipőjét és letette elém.

Tartalom

Az almabolond

A méhcsalád

Farsang

A cipő

Pirta

A voros kakas

A tó

Jegyzetek

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 235 2

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Grechen Fuemen
SIL Open Font License