Jeneva Rose: The Perfect Marriage

Copyright © 2020 by Jeneva Rose

Hungarian translation © Szaszkó Gabriella, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jeneva Rose: The Perfect Marriage

Blackstone Publishing, USA, 2024

Fordította: Szaszkó Gabriella

ISBN: 978 963 598 383 4 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kele Fodor Ákos, Kósa Éva

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: pszichológiai thriller

Anyának, a legnagyobb támogatómnak,
a legbüszkébb rajongómnak

és a legkedvesebb emlékemnek.

PROLÓGUS

Szerette a nőt?

Azt biztosan szerette, ahogy szex közben nézett fel rá – ahogy a felső ajka megremegett, ahogy a lábfeje összerándult orgazmus közben. Szerette, ahogy a hosszú, gesztenyebarna tincsei eltakarták csillogó szemét, miközben rajta lovagolt, és ahogy vékony háta félhold alakba ívelt, amikor hátulról hatolt belé. Szerette? Bizonyos részeit biztosan szerette. De nem is ez a fő kérdés, hanem az, hogy… megölte-e.

1 – SARAH MORGAN

– Ez most komoly? Már megint?

A hangjában bujkáló csalódottság könnyű ködként üli meg a bútorokat, kitölti a teret, eltaszít egymástól. Mély levegőt veszek, majd éppolyan gyorsan ki is engedem, mintha ezzel megtisztítanám a légkört. Rá se kell néznem, hogy tudjam, a szemében csüggedtség ül, és az ajkát összeszorítja. Nem hibáztatom. Újra csalódást okoztam. Végigsimítok a hajamon, próbálom a kicsúszó tincseket a helyükre igazgatni. Szoros kontyba van fogva, mint mindig. Felveszek egy fehér blézert, és a szoknyámat is megigazgatom. A tekintetem összefonódik az övével, s ez visszaránt a jelenbe.

– Sajnálom!

Oldalra döntöm a fejem, és kerülöm a szemkontaktust, hogy magamhoz édesgessem. Beveszi a csalit, és egyenesen felém sétál, száznyolcvanhét centis magasságával apró testem fölé tornyosul. A kezét az arcomra teszi, felemeli az államat, és lágyan megcsókol. Minden egyes szőrszál felborzolódik a testemen. Még tíz év házasság után is így hat rám Adam, és én is mindig ismétlem önmagam – csalódást okozok.

– Már tegnap el kellett volna indulnunk. Azt mondtad, ma ráérsz.

Kibújok az öleléséből, és elkezdem bepakolni a táskámat, a felelősségérzet nálam mindig legyőzi az érzelgősséget.

– Tudom, tudom, de annyi munkám van, és egy hatalmas ügy lezárására is fel kell készülnöm.

Adam a hálószobánk ajtajához lép, és nekidől az ajtófélfának. Összefonja a karját. Semmit sem szeretnék jobban, mint hogy elvesszek az ölelésében, sokkal jobb lenne, mint egy kemény bírósági ügyön dolgozni, de vannak dolgok, amiket még én sem vagyok képes irányítani.

– Mindig annyi munkád van! Mindig van valami fontos ügy.

Játékosan csillan meg a szeme, ahogy rám néz, de valahol úgy tűnik, mintha most én ülnék a vádlottak padján.

– Valakinek ki kell fizetnie a számlákat is – közlöm vele egy apró mosoly kíséretében. Betalálok. Szinte észrevétlenül rázza meg a fejét, alig tűnik fel, de nem hagyhatom figyelmen kívül. A vállára teszem a kezemet. Mintha visszakozna, mintha nem akarna megcsókolni, de tudom, hogy meg fog. Nem tud ellenállni nekem, ahogy én sem neki.

Elmosolyodik, a kis huzavona nem tart tovább pár másodpercnél, és felém hajol. Az ajkaink újra összeforrnak – most sokkal szenvedélyesebben. Ezúttal kinyílik a szánk, a nyelvünk egymásra talál, és Adam végigsimít a hátamon. Abban a pillanatban még azon is eltöprengek, hogy kilépek a cégből. Eladjuk a házat, és elköltözünk Virginiába a tóparti nyaralóba, és ketten együtt, kéz a kézben szaladunk a saját tündérmesénk felé.

Aztán fejbe csap a valóság.

– Mennem kell – suttogom a fülébe, ahogy elhúzódom. Mindig én vagyok az, aki először elhúzódik. Egy napon majd tényleg az a pár leszünk, ami álmaimban él, csak még nem jött el az idő.

– De holnap lesz a tizedik évfordulónk – ráncolja a homlokát. Még mindig megvan benne az a kisfiús báj, ami miatt beleszerettem, s amitől amúgy falra másznék, ha nem lennék így elragadtatva tőle.

– Holnap igyekszem utánad menni.

Közben hátrálok tőle, és rápillantok a csalódott arcára. Látom, hogy fájdalmat okoztam.

Kiengedi a levegőt.

– Tíz év után már azt hihetné az ember, hozzászoktam, hogy mindig ezt csinálod… de nem.

Megdörzsöli az állát, miközben igyekszik átgondolni, mit is mondjon.

– Tényleg nagyon elegem van már ebből, Sarah.

Lehorgasztja, aztán megrázza a fejét.

Újra odamegyek hozzá, és átölelem.

– Nagyon sajnálom, tudom, hogy csalódást okoztam. De ha vége ennek az ügynek, tényleg kiveszek egy hetet. Már beszéltem róla Kenttel.

Őzikeszemekkel nézek fel rá. Apró mosolyt villant felém.

– Valódi ígéret, vagy csak olyan Sarah-féle?

– Jaj, ne csináld már!

Megfogja a kezemet, és közelebb húz, hogy még egyszer megcsókoljon.

– Akkor hagyom abba, ha te is – vigyorog, és újra csókolózunk.

– Ó, majdnem elfelejtettem!

A szekrényből kiveszek egy apró csomagot, és odaadom neki.

– Vettem neked valamit.

Ránéz a dobozra, majd rám.

– Nem kellett volna – mondja, ahogy elveszi a tökéletesen becsomagolt ajándékot. Az ötödik évfordulónkon megegyeztünk, hogy nem ajándékozgatjuk egymást tovább, de most nem bírtam magammal. Nagyon jól tudom, hogy mostanában eléggé elhanyagoltam, és ezzel próbálom egy kicsit kiengesztelni.

Óvatosan kibontja a csomagot. Felemeli a doboz tetejét, és megpillantja az aranyberakású, aligátorbőr szíjas Patek Philippe órát. A szája elnyílik.

– Évek óta nézegetem ezt az órát… de ez… túl nagy ajándék – tiltakozik, miközben csodálja a dizájnt, a számlap kidolgozottságát.

– Nem… hiszen tíz éve házasok vagyunk.

Kiveszem az órát.

– Nézd meg a gravírozást!

Adam megfordítja, és végigsimítja az ujjával a számot: 5 256 000.

– Ez micsoda?

– Ennyi perc telt el tíz év alatt. – Apró csókot nyomok a szájára.

– Kiszámoltad?

– Mindig számolok – nevetek, és segítek felcsatolni az órát.

Feltartja a csuklóját, hogy megcsodálja.

– Szóval ezt azért kaptam, hogy mindig tudjam mérni az időt, ha késel, vagy felültettél? – incselkedik, mire csak a plafonra vetek egy pillantást.

– Csak viccelek – teszi hozzá.

– Nem, nem viccelsz.

A vállamra teszi a kezét, majd végigsimít a karomon.

– Igazad van, de mindig szeretni foglak, Sarah – csókol meg erősen.

Miután megszakítjuk a szenvedélyes csókot, elindulunk az alsó szintre. A konyhába veszem az irányt, ebbe a hatalmas, modern térbe, ahol rozsdamentes acélfelszerelések sorakoznak a krémszínű konyhabútorokon és a gránitfelületeken. Leteszem a táskámat a konyhaszigetre, és beletúrok a hűtőszekrénybe, hogy gyümölcsöt és vizet vegyek ki. Előszedek pár szelet ananászt és egy üveges San Pellegrinót; ez elég lesz addig, amíg el nem küldöm az asszisztensemet ebédért.

Adam kitölt két csésze kávét, és az egyiket a Bottega táskám mellé teszi. Kiszedi a használt kávéfiltert a gépből, és a kukához lép. Még mielőtt kidobná a filtert, szemébe ötlik valami ezüstös villanás.

– Ez meg micsoda?

Belenyúl a kukába, és kiemeli a csillogó lapot. Egy szétszakított boríték van a kezében, benne egy képeslappal.

– Anyád küldött nekünk évfordulós lapot – felelem, fel se pillantva a telefonomról.

– És te… csak úgy kidobtad?

– Elolvastam, és feldolgoztam a tartalmát. Mégis mit szeretnél, mit csináljak vele?

Adam kiveszi a képeslapot a meggyötört borítékból, és hangosan felolvassa.

– El se hiszem, hogy tíz teljes évig kibírtátok együtt! Nagyon boldog évfordulót, édes Adam és Sarah. Ui.: Hol van már az unoka? Szeretettel: Anya.

Adam elmosolyodik.

– Kedves tőle.

A fiókban mágnes után keresgél, hogy a kikukázott kincset egyenesen a rozsdamentes acélhűtő felületére biggyessze. Beszédes pillantással figyelem, hogyan teszi közszemlére ezt a szemetet.

– Mit fogsz ma csinálni? – váltok gyorsan témát. El kell engednem ezt, és ez alatt az anyósomat értem. A számhoz emelem a csészét. A kávé kellemesen éget; szeretem az apró tüzeket az életemben, mert emlékeztetnek arra, hogy még mindig élünk.

– Hát… most aztán van időm – mondja, és felnevet, miközben az új órájára pillant.

Udvariasan nevetek a borzalmas viccén.

– Lemegyek a nyaralóba, hogy írjak egy kicsit. Danielnek több oldal kell, hogy beajánlhassa a könyvet.

Bólintok, és kortyolok még egyet.

– Amit legutóbb küldtél, szuper volt. Az ügynöködnek is be fog jönni. Majd nekem is küldd el.

– Komolyan szeretnéd?

Szkeptikusan vonja fel a szemöldökét.

– Mindent komolyan gondolok, ami… veled kapcsolatos – kacsintok rá.

Leteszi a csészéjét, és újra közelebb lép hozzám, mögém áll, és mindkét kezét a konyhaszigetre teszi. Belefúrja az orrát a nyakamba, megcsókolja a bőrömet, és az ágyékát a fenekemnek nyomja. Úgy nevetek fel, mint valami iskolás lány.

– Gyere le holnap! Csak egy napra.

– Igyekszem, még ha csak pár órára is.

– De most komolyan! Már egy éve megvan az a ház, és te egy éjszakánál többet még sose maradtál.

– Mondtam, hogy igyekszem – kortyolok bele újra a kávéba.

– Kérlek!

– Mindent meg fogok tenni, ami csak lehetséges, hogy ott legyek holnap, és te és én akkor végre felavathatjuk rendesen azt a tóparti házat.

Játékosan felé tolom magam. Ő szorosan magához húz, és megcsókolja a nyakamat.

– Na, ez tényleg egy olyan terv, amit én is támogatok.

Megfordít, és végigsimít a testemen.

– Köszönöm, hogy ennyire türelmes vagy velem.

Felszegem az államat, hogy egymás szemébe nézzünk, és a legártatlanabb kiskutyatekintetemet villantom rá, hogy lássa az őszinteségemet. Komolyan néz rám.

– Egy teljes életen át várnék rád, és még annál is tovább.

Megcsókolja a homlokomat, az orrom hegyét, majd a számat.

– Vagy legalább még egyszer 5 256 000 percet – vigyorodik el. – Na, most siess dolgozni, hogy aztán rohanhass haza hozzám!

Játékosan megpaskolja a fenekemet, mintha egy focimeccsre igyekeznék.

Felveszem a táskámat, és elindulok az ajtó felé. Közlöm vele, hogy szeretem.

– Én még jobban szeretlek – feleli.

2 – ADAM MORGAN

Még gépelek egy kicsit, miközben a nap az utolsó sugarait veti a világ ezen felére. Szellő borzolja a fákat, felszabadítva őket a színpompás levelek súlya alól; a tó lágy hullámai pedig a partot nyaldossák. Elmentem a munkámat, és lecsukom a laptop fedelét – háromezer szónak elégnek kell lennie egy napra. Az asztalra dobom a szemüveget, és beletúrok a hajamba, kisöpröm a kósza tincseket a homlokomból. Megdörzsölöm a halántékomat, hogy megszabaduljak a kezdődő migréntől, és hosszan kifújom a levegőt. Ahogy kinyújtóztatom a karomat, és fejkörzéseket végzek, a szemem láttára egy fekete mókus rohan át a kerten. Na nem mintha még soha életemben nem láttam volna ilyen mókust, mégis elég különleges a látvány, megköveteli, hogy az ember egy pillanatra rá figyeljen. A hatalmas ablakon át figyelem, ahogy az állatka egyik helyről a másikra ugrál, és élelmet keres magának – célokkal teli, határozott lény.

A tóparti házunk egyórányira van a D.C. külvárosában levő otthonunktól, de akár egy másik bolygón is lehetne. Erre a zöldellő területre még a honatyáink is ráismernének, nem úgy, mint a betondzsungelre, a dudaszótól terhes monstrumra, amit nemzetünk fővárosa jelent. Az új ház épp elég messze esik a fővárostól, hogy ne bukkanjanak fel váratlan látogatók, de elég közel ahhoz, hogy bármikor leugorhassak ide, amikor egyedüllétre van szükségem – vagy pont nem szeretnék egyedül lenni, ha arról van szó.

Az elszigetelt ház Virginiában fekszik, a Manassas-tó mellett. Pontosan ez kellett az írói karrieremnek, legalábbis így adtam elő Sarah-nak. Egy évvel ezelőtt még szenvedtem az alkotói válságtól, ezért is vettük meg ezt a második házat. Ez a hely új világot nyitott meg előttem – olyat, ahol szabadon írhattam, és ahol szabadon kiélhettem a vágyaimat anélkül, hogy éreztem volna a folyamatos nyomást, hogy nem vagyok elég jó. A természet szépsége hatott a munkámra; itt azt éreztem, újjászülettem.

Annyi fafelület van ebben a házban, mintha egy fába költöztem volna be; mintha nem is emberi lakóhely lenne. Hatalmas ablakok néznek a tóra, és egy óriási, színes kövekkel körberakott kandallónk is van. A nyitott térben a nappalit egy hatalmas medvebőr szőnyeg teszi teljessé, és mint egy középpont, el is választja a konyhától.

Erdőzöld márvány fedi a konyhaszigetet és a pultokat is, felette a konyhabútor fenyőből készült, szinte karamellszínűre pácolva. Csupán pár méternyire a kandallótól, az ablakok előtt áll az asztalom. Tökéletes kilátás nyílik az erdőre – a természet végre megadja a szabadság érzését, végre nem vagyok beszorítva egy apró irodába.

Nem kellett sokat győzködnöm Sarah-t, hogy vegyük meg ezt a házat. Azt hiszem, ő maga is érezte, hogy kezdek érzelmileg, mentálisan szétcsúszni, vagy talán csak meg akarta mutatni nekem, hogy képes venni egy második házat. Hogy újra és újra emlékeztessen rá: hatalma van felettem; pénzügyileg ő irányít. De bármi is legyen az ok, megkaptam a házamat, szóval kit érdekel?

Második otthonként kellett volna funkcionálnia, távol az eredetitől, de mint kiderült, csak az én házam lett. Már konkrétan nem is számolom, hány alkalommal ígérte meg Sarah, hogy ő is lejön a hétvégére, hogy aztán végül lemondja. Ez a hétvége sem kivétel, annak ellenére sem, hogy ez a tizedik évfordulónk. Azért reménykedtem benne, hogy legalább egyetlen napra sikerül lejönnie, de nemrégiben felhívott, hogy újra be kell mennie az irodába, majd közölte, mennyire szeret. Mindig elmondja, mennyire szeret. Kinyújtom a kezemet, hogy megcsodáljam az új órámat. Iszonyatosan drága darab. Az összeg ellenére egy figyelmes ajándék. Ilyen Sarah. Gondol másokra, még akkor is, ha nem tölt időt velük.

Mindig azt érzem, hogy ő meghódítja a világot, miközben én csak küszködöm a létezéssel. Ő pontosan ilyen emberré akart válni – mindig ő a főszereplő, én meg csak statiszta vagyok. Persze nem mindig volt ez így. Amikor először találkoztunk, én harmadéves voltam a Duke-on, ő pedig elsős. Politikatudományt tanult, én meg irodalmat. Akkoriban mind a ketten hírnévről álmodoztunk. Ő sikeres ügyvéd akart lenni, én pedig a generációnk egyik legnagyobb írója. Most, tizenöt évvel később, egyikünk még mindig vár a sikerre.

Nos, ha úgy vesszük, az én életemben is megcsillant egyetlen percre a siker lehetősége, de éppolyan gyorsan el is illant. És még várok a visszatérésére. Ez a vicces az álmokban – az ember egyszer mindig felébred belőlük. Az első könyvem sikeres lett, nem népszerűségi vagy eladási szempontból, hanem irodalmiból. Egy kritika még a következő „David Foster Wallace-nek” is nevezett, ami igazán tetszett. A könyvnek a mai napig vannak rajongói, és én azt hittem, sikerül majd megsokszoroznom ezt a sikert, de a második és a harmadik könyvem minden tekintetben megbukott. Meglep, hogy az ügynököm kitartott mellettem, de biztos vagyok benne, hogy ha a következő könyv se lesz telitalálat, akkor ő is dobni fog.

Szóval nem mondanám, hogy sikerült megvalósítanom az álmaimat, csak belekóstoltam egy kicsit a sikerbe. Sarah álma az volt, hogy büntetőügyvéd legyen, azok között is az egyik legjobb. Végül nem az egyik legjobb, hanem a legjobb lett – ahogy mindig is tudtam előre. Sosem gondoltam volna, hogy majd ennyire utálni fogom a sikeréért.

Ahogy már említettem, nem mindig volt így; úgy értem, nem mindig menekültem el a második otthonunkba minden lehetséges alkalommal, és ő nem élt mindig az irodájában. De a helyzet az, hogy attól senkiből sem lesz a legjobb büntetőügyvéd, ha otthon szeretgeti a férjét.

Sokan azt gondolnák, hogy a magányos élet és az önsajnálatban való dagonyázás jobb íróvá tesz, mintha valami modern Thoreau vagy Hemingway lennék. Nem erről van szó. Inni ugyanannyit iszom, mint Hemingway, csak az ő sikeressége nélkül.

Sarah-nak is megvan a munkája, ahogy nekem is. És volt olyan időszak, amikor ott voltunk egymásnak, de annak már vége.

Egy bulin találkoztunk, mondhatni, teljes mértékben a véletlennek köszönhetően, hiszen Sarah szinte sose járt bulikba, amit aznap este később közölt is velem. Sokkal szívesebben vette körbe magát könyvekkel, mint hogy izzadságtól ragacsos, hormonoktól túlfűtött fiatalokkal legyen bezsúfolva egy fősulis buliba. De aznap mégis ott volt. A sarokban ácsorgott, és lazán kortyolgatta az olcsó sört a piros műanyag pohárból. És ezzel olyan kirívó látványt nyújtott, mint egy apáca a bordélyházban. Félmosollyal álcázta a feszengését, de a testbeszéde elárulta. A falnak dőlt, a műanyag pohár az ajkainál táncolt, és a bulizókat leste félig karba tett kézzel. Annyira kicsi akart lenni, amennyire csak lehetséges volt, beleolvadni a háttérbe, hogy senki se lássa. Én viszont csak őt láttam.

A vállig érő szőke haja szinte világított az UV-fényben, ami minden fősulis buli tartozékaként szolgált a korai 2000-es években. Zöld szemében aranyló pöttyök csillogtak; a világ összes titkát magukban rejtették. Fehér haspólót viselt, és trapéz farmernadrágot. Csupán pár centi látszott ki a hasából, de képtelen voltam levenni róla a tekintetemet. Tejfehér bőrének fedetlen csíkja jobban felizgatott, mint az exem teljesen meztelen teste. Egy darabig csak figyeltem, szinte tanulmányoztam. Mielőtt még egyetlen szót is szóltam volna, a fejembe kellett vésnem testének összes vonalát, ívét, minden szeplőt, amit csak feltérképezhettem abban a lepukkant térben. Fantáziáltam, hogy nézhet ki ruha nélkül, de később kiderült, hogy rosszul képzeltem. A valóság felülmúlta a fantáziámat. A teste tökéletes volt.

Csak egy órával később teremtettünk szemkontaktust, és akkor összeszedtem minden bátorságomat, hogy megszólítsam. Vékony alakja fölé magasodtam, de már az első pillanattól kezdve nagyobbnak éreztem magamnál, és tudtam, hogy amint ráébred az erejére, megállíthatatlan lesz.

Először kissé tartózkodó volt, csak egyszavas válaszokat mormolt. Rákérdeztem a nevére, elárulta. Megkérdeztem, kivel jött, mire rámutatott egy részeg barna lányra, aki épp egy sráchoz dörgölőzött a tánctéren. Megkérdeztem, akar-e táncolni, erre nemet mondott. Közöltem vele, hogy gyönyörű, de csak vállat vont. Mondtam neki, hogy Adamnek hívnak, ő pedig kortyolt egyet a söréből. Megkérdeztem, mit tanul. Ekkor megkocogtatta a poharát, hogy újra kell töltenie, és elindult. Én meg fogtam a poharat, és beleöntöttem a saját sörömet. Felmosolygott rám, visszatért a helyére, és újra a falnak dőlt.

– Nagymenő – jelentette ki, és kortyolt egyet.

Én is a falnak dőltem, és hosszú óráknak tűnő ideig szótlanul ácsorogtunk. Mellette már a kezdetektől fogva azt éreztem, minden örökké tart. Lezseren kortyolgatta a sört, miközben a bulizókat leste, és szemmel tartotta a részeg barátnőjét. Én úgy tettem, mintha vele együtt figyelném az embereket, de igazából csak ő érdekelt. A tizenkilencedik percben a barátnője közölte, hogy elmegy a pasival, akivel egész este egymásnak dörgölőztek. A szavai egybefolytak, a szeme üvegesnek hatott, és a haja az arcába omlott, miközben egyik kezével abba a pasiba kapaszkodott, akinek hamarosan széttárja a lábát. Nem mondhatnám, hogy Sarah örült a fejleményeknek, de közölte vele, hogy érezze jól magát, és reggel hívja fel. Ez volt a leghosszabb egybefüggő szöveg, amit addig hallottam tőle. Továbbra is távolságtartó maradt, ráérősen kortyolgatva a sört.

A huszadik percben végzett az italával, és a poharat ledobta a koszos padlóra, majd a sarokba rúgta. Egy kicsivel tovább ácsorgott ott, a tekintetével a bulizókat leste, majd visszanézett rám. Kissé kényelmetlenül váltott testhelyzetet, és nekem fogalmam sem volt, hogy most közeledni vagy távolodni akar-e.

A huszonegyedik percben elhatároztam, hogy megkérdezem, indulni akar-e. Igent mondott. És amikor biztonságban visszakísértem a kollégiumi szobájába, arra készültem, hogy megpuszilom az arcát, majd jó éjt kívánunk egymásnak, mert Sarah nem olyan lánynak tűnt, akit az ösztönei vezérelnek. Közelebb hajoltam egy apró puszira, mire ő behúzott a szobájába, lerángatta rólam a ruhát, és az éjszaka további részében csak igeneket sikoltott.

Három évvel később kértem meg a kezét, és megint igent mondott. És annak ellenére, hogy azóta még számtalan alkalommal mondott nekem igent, azt hiszem, az volt az utolsó alkalom, amikor komolyan is gondolta. Ha nem lett volna elfoglalva a tanulással és aztán a munkájával, azt hiszem, mára már…

A szél becsapja a bejárati ajtót. Egyetlen pillanatra összerezzenek, pedig tudom, hogy ő az. Anélkül, hogy látnám, tudom, hogy a szeplői még jobban előjöttek, mert a kávézó teraszán dolgozott egész nap. Tudom, hogyan csillan fel barna őzikeszeme, hogyan telik meg örömmel és reménnyel. Sokszor láttam, hogyan bukkannak ki kusza, hosszú tincsei a kötött sapka alól. Ha egyszer leveszi, úgy, kócosan is gyönyörű lesz. Tudom, hogy nem visel melltartót, csak egy testére simuló felsőt, és egy sötét, combközépig érő szoknyát. A szoknyája meggyűrődött azon a részen, ahol a kötényét viselte. Ismerem a mosolyát, ami rögtön felvillan az arcán, ha meglát, és kevesebb mint hatvan másodperc múlva már benne is leszek.

– Bébi, hoztam neked maradék péksütit a kávézóból – szólít meg az előtérből.

Hallom, hogy lerúgja a cipőjét, a kabátját, küzd a térdig érő zoknijával. A nappali bárpultjáról már el is veszek két poharat, és whiskyt töltök mindkettőbe. Ahogy belép, az egyiket felé nyújtom. Ruganyos léptekkel közeledik hozzám, és elveszi az italt, lehúzza, majd visszateszi a poharat a bárpultra. A kandalló tüze megmelengeti a bőrét, látom, amint a libabőr lassan eltűnik a karjáról.

Mielőtt még másodjára is kortyolhatnék a poharamból, máris kigombolja a nadrágomat, és lehúzza a sliccemet. A térdére omlik, és csábosan vigyorog fel rám.

A lábát leeresztem az ágyra, és besétálok a fürdőbe, majd becsukom magam mögött az ajtót.

Még mindig hallom a lihegését az ajtó túloldalán, ahogy próbálja visszanyerni a kontrollt a légzése felett. Hallom, hogy nyöszörög, és csak remélni merem, nem a fájdalomtól, hanem a mámortól van kiütve. Néha előfordul, hogy túl messzire megyek, mintha ilyenkor elborulna a világ, és csak miután elélvezek, akkor ébredek rá, hogy hibát követtem el. Képtelen vagyok uralkodni magamon. Kelly teszi ezt velem. Amikor vele vagyok, az állati ösztöneim eluralkodnak felettem.

Régebben Sarah is hasonló reakciót váltott ki belőlem, de mostanság mellette alig vagyok férfi – vagy bármi más.

Hiúságomban belenézek a tükörbe. Az ötórai sötétség már árnyba vonta az arcomat, a hajam összevissza meredezik. Kék szemem kivörösödött. Csak egypár másodpercig vagyok képes a tükörképemet nézni, aztán muszáj elkapnom a tekintetemet. Nem szégyellem magam azért, aki vagyok, de nem is vagyok büszke. Némi vizet locsolok az arcomba, aztán a mellkasomra, a hasamra, a farkamra. Egyszerűen túl fáradt vagyok ahhoz, hogy lezuhanyozzak. Szárazra törlöm a testem.

– Bébi! – kiált Kelly a szobából.

– Igen, édesem? – kérdezem, ahogy elkezdek fogat mosni.

– A feleséged írt!

Beleköpök a mosdókagylóba, és kiöblítem a számat, majd letörlöm a kezemmel. A hálószobába visszaérve már világítanak a lámpák, és Kelly köntösben ül az ágyon, felém tartva a telefonomat. Rám mosolyog.

– Mit írt? – kérdezem, és felhúzom magamra a Ralph Lauren pizsamanadrágomat.

– Csak kérdezi, hogy vagy.

Elfoglalom a helyemet mellette, félresöpröm hosszú barna haját, majd óvatosan megcsókolom a vállát és a nyakát.

– Írd meg neki, hogy épp készülök újra megdugni álmaim nőjét! – suttogom, mire Kelly felnevet, és elkezd pötyögni.

– Kívánságod számomra parancs – nevet fel, mire játékosan elveszem tőle a telefont, és kikelek az ágyból. Gyorsan visszaírok.

Mivel nem jöttél, később hazamegyek, hogy találkozzunk. Nem kell ébren megvárnod. Szeretlek.

Mielőtt még letenném a telefont, Sarah már vissza is ír.

Én is szeretlek. Volt egy kis időm ebédkor, és elolvastam az új írásodat, amit átküldtél, és komolyan elképesztő. Annyira büszke vagyok rád! Puszi!

Egy pillanatra elmosolyodom, mielőtt még a bűntudat hulláma magával sodorna. Kifújom a levegőt.

Te vagy a legjobb, édesem! Menjünk el holnap este vacsorázni! Kérlek, mondj igent!

A telefonom újra rezegni kezd.

Igen.

Néhanapján felvillan előttem, kik is voltunk régen, és hogy talán lehetnénk újra az a pár. Csak hát én már túlságosan elcsesztem a házasságunkat ahhoz, hogy ez bármikor is megtörténhessen, és persze Sarah karrierje mindig elsőbbséget élvez – velem, a családdal és minden mással szemben. Nem hinném, hogy ez valaha is megváltozna.

Régen azt gondoltam, ha gyerekeink lesznek, majd lelassul, de öt évvel ezelőtt közölte, hogy nem akar gyereket. Azt hittem, majd meggondolja magát. De ez még várat magára.

Töltőre teszem a telefonomat. Kellyre pillantok; játékosan néz vissza rám. Neki sose elég belőlem, és nekem sem belőle. De nagyon jól tudom, hogy ez bizony nem lesz mindig így. Merthogy volt időszak, amikor Sarah-val is hasonlóan éreztünk egymás iránt. Az már régen elmúlt. Néha ugyan felbukkannak a régi érzések, de csak rövid időre, és általában az alkohol vagy a hosszabb külön töltött idő hozza elő belőlünk. Ne értsen félre senki, szeretem Sarah-t. Ha nem így lenne, már rég elhagytam volna. Ez a szeretet tartja fenn a kapcsolatot – nem a pénz, nem a biztonság. Kelly pedig most kitölti az űrt, amit Sarah már nem képes. Ketten együtt kiegészítenek. Beteges, tudom, de mindkettőjükre szükségem van.

– Elmondod a feleségednek, mi van köztünk?

– És te elmondod a férjednek, mi van köztünk?

Puffog, és összefonja a karját.

– Az egyáltalán nem ugyanaz – feleli csendesen.

Kimegyek, és két teli pohár whiskyvel térek vissza, az egyiket a kezébe adom, és leülök. Átkarolom, közel húzom magamhoz, és közlöm, tudom, hogy nem ugyanaz, mire ő halkan, csendesen felzokog, és ahogy a sírása alábbhagy, azonnal összeszedi magát. Hosszan kortyol a whiskybe, és a szeme se rebben az alkohol erejétől. Hozzám bújik. Ott ülünk a csendben, iszogatjuk a whiskyt. Mind a ketten szeretet nélküli házasságban ragadtunk, ahol sosem lehetünk első helyen a házastársunk életében. Amikor együtt vagyunk, mi vagyunk az első helyen. Még kétszer újratöltöm a poharunkat, és aztán megint szexelünk. Ezúttal nem megdugom, hanem szeretkezünk.

3 – SARAH MORGAN

Az ügy iratait lesem, a papírok susogva hullnak alá. Csak pár órára terveztem bejönni az irodába, hogy felkészüljek a tárgyalásra, erre még most is itt vagyok, és a tizenkét órája lefőzött kávémat kortyolgatom. Olajos körök úsznak a tetején, az orrom alá dörgölik, milyen régóta itt időzöm már. Az irodám a padlótól plafonig érő üvegablakokkal a tizennegyedik emeleten helyezkedik el; ennél magasabbra nem is lehetne eljutni D.C.-ben anélkül, hogy Washington úrnál is magasabb falloszt állítson fel valaki. Ez az egyik legnagyobb szoba a cégnél, és senki se vitatja, hogy éppen én kaptam meg.

Számos nagy horderejű ügyet vittem végig, és többet nyertem meg, mint bármelyik ügyvéd az irodában, szóval jogosan érdemeltem ki az üzlettársi státuszt a Williamson & Morgannél. Masszírozom a homlokomat, hogy visszatereljem magam a nyugalom és normalitás talajára. Lecsúsztatom az olvasószemüvegemet, és olyan éles hanggal dobom le az asztalra, hogy attól csak még idegesebb leszek. A telefonom este nyolc óra négy percet mutat. Ingerült sóhaj szakad fel belőlem, hogy tudassam az irodám nem létező közönségével, mennyire elegem van.

Küldök egy gyors üzenetet Adamnek.

Sajnálom, annyira szerettem volna veled lenni ma. Hiányzol.

Ledobom a telefont az asztalra, megragadom a villát az elvitelesdoboz tetejéről, és belenyomom a kínai kajába, ami vár már rám néhány órája. Gyorsan eszem pár falatot, majd kidobom az egészet. A hajamat kontyba fogtam a tarkómon, minden egyes szál tökéletesen a helyén van, annak ellenére, hogy az elmúlt tizenhárom órában folyamatosan dolgoztam. Elrendezem az asztalomat, ami totális káoszba süllyedt; egyáltalán nem így szokott kinézni. De a rám váró tárgyalásokkal és tanúvallomásokkal együtt jár egy kis rendetlenség. Kinézek az ablakon, és kicsit elveszek a város fényeiben, az egymás mellett haladó autók sorában, az emberek látványában, akik kiélvezik a hétvége utolsó óráit.

– Anne, itt vagy még?

Kinyílik az ajtó, és a helyes, fiatal asszisztensem bedugja a fejét. Apró nő, a haja vállig ér, és bár valószínűleg senki sem fordul utána az utcán, a maga visszafogott módján egy kis szépség. A szeme halványan felcsillan, és rám mosolyog – minden pillanatban készen áll rá, hogy segítsen. És ugyan most csak én vagyok bent az irodában, nem szokatlan, hogy Anne is megérkezik, amint észreveszi, hogy elkezdek e-maileket küldeni.

– Igen, Mrs. Morgan.

Az asztalra ejtem a kezem, és együttérzően felmosolygok rá:

– Anne, hányszor kell még elmondanom? Attól még, hogy én nevetségesen sokat dolgozom, neked nem szükséges, és mi ez a Mrs. morganezés?

– Sajnálom, Mrs… – kezd bele, mire én csak a plafonra vetek egy pillantást, és felállok. Az irodában plüss-szőnyeg van, amit én magam választottam, mert elképesztően puhának hat a meztelen talpam alatt. Úgy akartam berendezni a teret, hogy otthonosnak érződjön. Plüsskanapéval, fotellel, dohányzóasztallal, párnákkal és könyvespolcokkal, ahol jogi és szórakoztató könyvek is sorakoznak. A falakon szép képek. Az irodám a második otthonom, és az elmúlt nyolc évben több időt töltöttem itt, mint a házamban. Még futógépem is van, ott áll a sarokban, és egyenesen a Washington-emlékműre néz.

Anne vállára teszem a kezemet.

– Anne, már öt éve nekem dolgozol. Minden pénteken együtt ebédelünk, sőt, néha még iszogatni is szoktunk munka után, és együtt is utazunk munkaügyben. A házamban is jártál már nemegyszer. Először is a barátom vagy, csak aztán az alkalmazottam. Szóval, komolyan megkérlek, hogy ne szólíts többé Mrs. Morgannek!

Anne megrázza a fejét, és elmosolyodik, elslisszol mellettem, és leül a kanapéra.

– Jaj, nagyon sajnálom! Csak Bobnál is dolgozom, mióta elment az asszisztense. És ő megköveteli, hogy Mr. Millernek szólítsam, szóval valahogy ez jön a számra – dörzsöli meg a homlokát.

Leülök mellé, és felteszem a csupasz lábamat a dohányzóasztalra, majd felsóhajtok, és kibontom a hajamat a szigorú kontyból. Anne ledobja a magas sarkúját, és ő is felteszi a lábát. Együttérzéssel és megértéssel pillantunk egymásra. Két nő, aki próbál túlélni egy férfiak által uralt világban. Kétszer olyan sokat dolgozunk, mint a férfi kollégáink, csak hogy pár centivel előrébb jussunk, mint ők.

– Ez azért van, mert Mr. Miller egy seggfej. Gondoskodom róla, hogy a hét végére új asszisztense legyen, és ha az sem válik be neki, akkor majd arról is gondoskodom, hogy ő se váljon be nekünk itt a cégnél – közlöm nevetve, de komolyan gondolom. Bob nem rossz jogász, de iszonyatosan nagy egója van, és senkit sem tisztel, csak azokat, akiknek nála is több pénzük és hatalmuk van.

– Köszönöm, Sarah. Nagyon rendes vagy velem.

– Nem, te vagy rendes velem.

– És tudod, ki nem rendes senkivel?

– Ki?

– Bob.

Mind a ketten felnevetünk, ez jó érzéssel tölt el. Órák óta csak az aktákat bámulom, hiányzik, hogy csak úgy együtt lóghassak valakivel, anélkül, hogy rajtam állna az élete és a jövője.

– Ja, ezt meg akartam neked mutatni!

Anne előhúzza a telefonját. Megnyitja a fotóappot, és párszor végigsimít a képernyőn.

Ideadja a telefont, és megnézek minden fotót: egy férfi átmegy az úton, egy nő fellépdel a Lincoln-emlékmű lépcsőjén, egy sólyom repül alacsonyan a tó felett, egy gyermek néz fel a Washington-emlékműre.

– Ezek csodásak. Annyira jó szemed van! – dicsérem.

– Köszönöm, ez csak egy kis hobbi.

– Többnek kellene lennie, mint hobbinak. Nagyon tehetséges vagy!

Elpirul, és összeszorítja a száját, miközben visszaadom a telefonját.

Az enyém meg pont rezegni kezd. Felállok, és az asztalomhoz lépek, majd gyorsan visszaírok Adamnek, hogy hiányzik, és kár, hogy nem lehetünk együtt. Még párat üzenünk egymásnak, és amikor megtudom, hogy később hazajön, elhatározom, mit teszek:

– Menjünk el inni valamit!

– Biztos vagy benne? Holnap reggel egy záróbeszédet kell lehoznod.

Azért meglátom a szemében a reménykedő barátnőt, aki a lehető legjobbat akarja nekem, és az aggódó alkalmazottat is, aki szintén a legjobbat akarja nekem.

– Igen, teljes mértékben biztos vagyok benne – vigyorgok rá.

Anne összecsapja a kezét.

– Hívok Ubert!

Azzal felkel, visszaveszi a cipőjét, és sokkal könnyedebb léptekkel sétál az ajtó felé, mint ahogy belépett rajta.

4 – ADAM MORGAN

Az ajtó csapódása ránt ki a szendergésből. Teljes sötétség honol odakinn is, idebenn is, és halvány fogalmam sincs, hogyan is végződött az éjszaka Kellyvel. Csak feltételezni tudom, hogy még több kemény szex következett, mert a farkam annyira fáj, mintha betonon húztam volna végig. Az órára nézek az éjjeliszekrényen, és a vörös, világító számok 00:15-öt mutatnak.

– Bassza meg! – suttogom.

Már otthon kellene lennem Sarah-val. A homlokomat dörzsölöm, majd az arcomat, próbálom felébreszteni az idegvégződéseimet. Hogy a fenébe szálltak el így a dolgok? Nem látok, csak pár centire az orromtól, de érzem, hogy Kelly mellettem van. Mindig tudom, ha mellettem alszik. Közelebb húzódom hozzá, végigsimítom az arcát. De teljesen ki van ütve. A nevét suttogom, hogy felébresszem, de a whisky sokkal erősebb hatást gyakorolt rá, mint rám.

– Kelly – suttogom kicsit hangosabban, de nem mozdul.

A telefonja folyamatos rezgése és pittyegése teljesen eltereli a figyelmemet, és végül úgy határozok, ha ennyire fáradt, inkább hagyom aludni. Nem igazán látom a sötétben, csak a teste körvonalát tudom kivenni, ami majdhogynem duplájára nőtt a számtalan takaró alatt; szinte bebábozódott alattuk. Bizonyára fázott az éjszaka közepén. Csendesen kicsusszanok az ágyból, átmegyek az oldalára, és felkapom a telefonját az éjjeliszekrényről. Kilépek a hálóból, hogy ne zavarjam az álmát. Először csak le akarom némítani, de egy szöveges üzenet felkelti az érdeklődésemet. Visszanézek a sötét szobába, aztán újra a telefonjára. Beírom a 4357-et, amivel feloldom a képernyőt. A legutolsó üzenete egy Jesse nevű illetőtől jött.

Azt írja: Sajnálom.

Átgörgetek Jesse legutolsó üzenetén, aztán a többin is. Azok mind Scott-tól érkeztek, a férjétől. Sorban elolvasom őket, a legkorábbit 23:17-kor küldte:

Annyira jó lenne, ha hazajönnél hozzám.

Miért kell így lennie?

Bébi… kérlek, válaszolj!

Annyira szeretlek, hát nem érted?

Nem gondoltam komolyan, hinned kell nekem, hogy többé nem fordul elő. Megígérem!

Kérlek, mondd meg, hol vagy!

Ha válaszolsz, akkor mára tényleg békén hagylak.

Baszd meg, szemét kurva!

Hazudtál! Nem vagy már a munkahelyeden. Most hívtam a kávézót!

Ha megtalállak, majd visszasírod a tegnap estit ahhoz képest, amit most kapni fogsz, te rohadt kurva!

Az izmaim összerándulnak a feszültségtől, de továbbgörgetek. Ez Kelly dolga, nem akarta, hogy belevonódjak, de ebben a percben a legszívesebben megölném ezt a faszfejet.

Túl késő. Most már nem vagy más, mint egy kibaszott emlék!

Ez az utolsó üzenet Scott-tól 23:45-kor. Jézusom! Ez egy pszichopata őrült. Legszívesebben felkapnám Kellyt, és szorosan magamhoz ölelném, majd biztosítanám róla, hogy nem minden férfi akkora faszfej, mint a férje. Nagy a kísértés, hogy visszaírjak neki, de Kellynek valószínűleg a legkevésbé arra van szüksége, hogy még jobban felhúzzam a férjét.

Ehelyett visszamegyek a hálóba, és képernyővel lefelé leteszem a telefonját az éjjeliszekrényre, majd megcsókolom az arcát.

A nappaliban nem kapcsolom fel a villanyt, inkább igyekszem fókuszálni, hogy a szemem jobban hozzászokjon a sötétséghez. A kandalló haldokló lángjai még mindig lágy fénybe burkolják a helyiséget. Átmegyek a konyhán, és a konyhapultra támaszkodva tapogatózom. A sápadt holdfény komoran szóródik szét a ház elülső üvegfalán. Keresek egy tollat, papírt, és írni kezdek.

Kelly,

Te vagy az. Nem mindig te voltál az igazi, de mostantól mindig te leszel.

Te vagy a szó abban a történetben, amit egész életemben próbáltam megírni, és ma este már azt is tudom, mi lesz a vége.

Szeretlek, kérlek, szeress te is!

Adam

Ui.: A takarítónő reggel kilencre itt lesz. Kérlek, menj el, mielőtt megérkezik!

A pulton hagyom a cetlit, összeszedem a holmimat, és óvatosan csukom be magam mögött az ajtót. Lenézek még gyorsan a telefonomra, mielőtt beszállnék a fekete Range Roverbe. Fél egy van. Bassza meg, nagy a kísértés, hogy Kellyvel maradjak, de megígértem Sarah-nak, hogy ma éjjel hazamegyek, és bár kettőig nem fogok hazaérni, legalább majd mellette ébredek.

Egy kicsivel több mint egy óra múlva állok be a kocsival a házunk elé D.C.-ben, a Kalorama kerületben. A hatalmas téglaház Tudor-stílusban épült; hat szobájával és három fürdőjével egyértelműen túl nagy kettőnknek, és erősen hivalkodó is az én ízlésemnek. Azonban Sarah abban a pillanatban szerelembe esett vele, ahogy meglátta. A hátsó udvar a széles kerítéssel és a lélegzetelállító, túlméretezett terasz azonnal elbűvölte. Én persze azt hittem, azért választott mégis ilyen hatalmas házat, mert meggondolta magát a családalapítással kapcsolatban. Két szobát viszont gyorsan irodává alakítottunk, egyet nekem, egyet neki. A harmadik könyvtár lett, a negyedik edzőterem, az ötödik pedig vendégszoba. Nem gondolta meg magát.

Felállok a feljáróra Sarah az enyémhez passzoló, fehér Range Rovere mellé. Belépek a hatalmas, márványpadlós előtérbe, s onnan a konyhába. Leteszem a táskámat a pultra, és felkapcsolom a villanyt. Kiveszek egy üveg vizet a hűtőből, majd felmegyek a hálószobába. Sötét van, eltekintve az éjjeli lámpa fényétől.

Résnyire nyitom az ajtót, és megpillantom Sarah-t, ahogy teljesen ellazulva, a hasán fekve mélyen szuszog. Vékony fekete trikót visel, és fekete csipketangát – nem mondanám, hogy ez a megszokott alvóöltözete. Arra számítottam, hogy hálóruhában lesz. Most vajon incselkedni akar velem? Szeretne szexelni? Vagy csak kiütötte magát a kelleténél több vodka-szódával, amit általában rendelni szokott? Selymes szőke haja még nedves, és copfba fonta össze a tarkóján, de még most is minden egyes hajszál a helyén van. A feleségem még a legmélyebb álmában is tökéletes. Végignézek a háta ívén, kidolgozott fenekének simaságán, izmos vádliján. Az elmúlt évek során engem ugyan elhanyagolt, de a saját testét sosem. Megmozdul egy kicsit, de nem ébred fel.

Elkezdek vetkőzni, közben továbbra is őt kémlelem. Annyira hihetetlenül elkeseredetté, de egyben boldoggá is tesz. Gyűlölöm és imádom egyszerre. Vajon tudja? Érdekli egyáltalán?

Egy kicsit túl hangosan teszem le az órámat az éjjeliszekrényre, az éles hang felébreszti Sarah-t. A szeme felpattan, de azonnal ellazul, amikor meglát. Arra számítok, hogy megfordul és visszaalszik, de nem. A szeme összeszűkül, apró mosoly ül ki az arcára. Az órára néz az éjjeliszekrényen: 01:45. Visszanéz rám, de nem említi meg, mennyire későn érkeztem. Inkább csalogat a tekintetével.

– Tudom, sajnálom, hogy későn jöttem.

Becsusszanok mellé az ágyba.

– Nem kell – suttogja, és meglapogatja az ágyat maga mellett.

Közelebb csúszom, és egy apró csókot nyomok az arcára, mire felkacag.

– Hiányoztál – sóhajtom.

Felnéz rám, és közelebb húz.

– Te is nekem.

Megcsókolom a homlokát, mire közelebb húzódik, belefonja a lábát az enyémbe, és a csupasz mellkasomra teszi a fejét. Végigfuttatja az ujjait a hasamon.

– Milyen volt a munka?

– Hosszú.

Csend feszül kettőnk közé, és elmélázom azon, vajon mire is gondolhat. Éppen ügyeket futtat végig a fejében? Vagy rám gondol? Ránk? Vajon látja a repedéseket a házasságunk szövetében? Be akarja vajon foltozni, vagy inkább úgy tesz, mintha nem is léteznének? Mintha én se léteznék.

– Csináljunk gyereket! – mondja felcsillanó szemmel.

Felnéz rám, várja, hogyan reagálok. Én meg képtelen vagyok visszafogni magam. Az arcomra széles vigyor ül ki, nem tudom leplezni a boldogságomat.

– Most komolyan beszélsz? Biztos vagy benne, hogy készen állsz? Mindazok után, ami… történt, azt hittem, sosem akarsz gyereket.

Az arcát fürkészem, hátha találok a szavainak ellentmondó jeleket. Mindig bíztam benne, hogy egyszer akar majd gyereket, de már elfogadtam, hogy az a nap talán sosem jön el, főleg azok után, ami történt vele…

– Igen – bólint, és azt hiszem, komolyan is gondolja. Egyszerre nevetek és sírok, ahogy megcsókolom, képtelen vagyok visszafogni az izgatottságomat. Simogatom, ahol csak érem, és ő is visszasimít. Az ajkam végigsiklik a nyakán. Lehúzom a trikóját, és megcsókolom a mellének minden egyes centijét, egész testét. Felnézek rá, és csak mosolyog, amíg leveszem a bugyiját. Megcsókolom, nyalogatom és addig szívom, amíg el nem élvez, aztán elmerülök benne. Nyög, és kapkodja a levegőt alattam. A szemembe néz, tele reménnyel.

– Szeretlek!

– Én is!

Felrobbanok benne, és ahogy kifulladva összeomlok rajta, egyetlen könnycsepp csorog végig az arcomon. Nem tehetem ezt vele. Véget kell vetnem a kapcsolatomnak Kellyvel. Sarah a feleségem, a családom, a szívem. Ő mindig szeretett, akkor is, ha a távolból tette. Lecsúszom róla, de ott maradok mellette, óvatosan simogatom a hasát. Sarah az anyja a meg nem született gyermekemnek. Többet érdemel, és én meg fogok neki adni mindent.

– Köszönöm – suttogom.

Sarah megcsókolja a homlokomat, és átkarol.

– Szeretném megadni ezt nekünk. Azt szeretném, amit te szeretnél – azzal behunyja a szemét, majd mély álomba merül a karjaimban.

5 – SARAH MORGAN

Adam mélyen alszik mellettem. Mosolygok, és az arcát simogatom, miközben azon tépelődöm, helyesen cselekszem-e, de nagyon szubjektív a döntés jó és rossz között. Adam megérdemli ezt, emlékeztetem magam, miközben végigsimítom a hasamat.

Egy héttel ezelőtt megvilágosodtam, és előző este, amikor iszogattam Anne-nel, minden megszilárdult bennem. Többet akarok az élettől, mint egy titulust és a nevemet egy épületen. Szeretetet akarok. Családot. Értelmet. És ha az ember mindent szeretne, akkor valamit fel kell adnia. Kicsusszanok az ágyból, és magamra veszem a köntösömet, lazán megkötöm a derekamon. Egy olvasatlan üzenet ugrik fel Anne-től a telefonom képernyőjén:

Rendben hazaértél?

Gyorsan visszaírok neki:

Igen, nemsokára találkozunk!

Anne:

Elnézést a tegnap estéért.

Eszembe jut a pillanat, amikor minden furcsává lett Anne és köztem, de gyorsan elhessegetem.

Nem gond, mind csinálunk hülyeségeket, amikor iszunk.

Pár órával később Anne egy csésze kávéval és egy mosollyal üdvözöl az irodában. Nagyon élénk… Egy kissé túl élénk is ahhoz mérten, mennyire berúgtunk előző éjjel.

– Boldog hétfőt – vigyorog.

– Igen, hétfő van, bizony. Bob bent van?

– Sajnos – mormogja.

– Majd én megoldom a Bob-helyzetet – felelem, és a kávémért nyúlok.

Elveszi a táskámat, én pedig elindulok Bob irodája felé, ami kétajtónyi távolságra van az enyémtől. Szép helye van, de közel sem annyira szép, mint az enyém. Körülbelül ugyanakkor kezdtünk el a cégnél dolgozni, de őt nem tették meg üzlettárssá, mint engem, és nagyon jól tudom, hogy ez rendesen böki a csőrét. Csak feltételezem, hogy ezért igyekszik annyira elrabolni tőlem Anne-t. Amikor elkezdtünk itt dolgozni, nem tekintett valódi versenytársnak. Mostanra ez megváltozott. Gondoskodtam róla, hogy így legyen. Kopogás nélkül lépek be, és az asztalánál találom, ahogy épp gondtalanul tojásos szendvicset majszol. Átlagos kinézetű férfi, kissé ördögi beütéssel, köszönhetően sötét tekintetének és hajának, na meg a magasságának és a markáns arcvonásainak.

– Jó reggelt! – foglalok helyet az asztala előtt.

Bólint, és leteszi a szendvicsét.

– Minek köszönhetem a látogatást, Sarah? – kérdezi, és megcsillan mogyoróbarna szeme.

– Figyelj, Bob! Ne ugráltasd többet Anne-t, hogy fénymásoljon, meg hozzon kaját, meg ezt csináljon, azt csináljon. Anne az én asszisztensem, és csak mert te úgy váltogatod az asszisztenseket, mint a fehérneműt, még nem csaphatsz le az enyémre. Érthető? – húzom össze a szemem.

– Anne-t a cég fizeti. Közös tulajdon.

Egy újabb nedves falatot tép le a tojásos szendvicsből. Rág, és úgy vigyorog rám, mint aki nagyon elégedett magával.

– A helyzet az, hogy ebben nincs igazad. A fizetése egy részét ugyan tényleg a cég állja, de a másik részét én.

– Ez nevetséges. Mégis miért tennél ilyet?

– Azért, mert szeretek emberként bánni az alkalmazottaimmal.

– Mekkora faszság! – rázza meg a fejét, és tovább rágja a túlméretezett falatot.

– Bob, elmondom neked, mi a helyzet. Nemsokára jön az igazgatói gyűlés, és ha a te kis asszisztensrablási akciód nem áll le, akkor be fogom terjeszteni, hogy vegyünk tőled búcsút. Nincs szükségünk holtsúlyra.

Felállok, hogy fölé magasodjak.

– Te vagy a holtsúly.

– Micsoda visszavágás! Figyelj, tényleg nem vagyok megfelelő hangulatban ahhoz, hogy a kis erőfitogtatós játékaidat játsszam, szóval csak ne tegyél nekem keresztbe, és rendben leszünk. Világos? – kortyolok bele a kávémba.

Bob felhorkan, de egyetlen szót sem szól. Beledobja a tojásos szendvics maradékát a kukába, én pedig kimegyek. Anne éppen telefonokat bonyolít a helyén. Bólintok, mire ő rám mosolyog. Hatalmas vörös rózsacsokor terpeszkedik az asztalomon. Előrehajolok, hogy beszívjam az illatát. Képtelen vagyok visszafogni a mosolyomat. A mellékelt kártyán ez áll:

Sarah, mindig te voltál az igazi. Szeretlek: Adam

– Annyira gyönyörű – szólít meg Anne az ajtóból, ahogy a virágokat csodálja.

Leteszem a lapot, és felé fordulok.

– Köszönöm. Adam küldte.

– Nos, remélni mertem, hogy a férjedtől jött. Mégis ki más küldene neked virágot? Milyen alkalomra kaptad?

– Ó, semmi. Csak megpróbálkozunk a babával – felelem visszafogottan mosolyogva.

– Mi?! Ó, istenem! – Anne gyakorlatilag berobban az irodába izgalmában.

– Babával…? Nem csecsebecsét akartál mondani esetleg? – szólal meg egy hang. Azonnal felismerem. Matthew áll az ajtóban, J. Crew kötött pulcsiban és chino nadrágban. Úgy fest, mint egy vékonyabb Brad Pitt. A látványt sötétszőke haja koronázza meg, amely oly módon kusza, amit csak egy kétszáz dolláros hajvágással lehet elérni. Fakókék szeme lassan von bűvkörébe, nem hirtelen csap le rád.

Matthew átsasszézik az irodán, hogy közelebb jöjjön, kábé úgy, mint egy kifutómodell. Mindig színpaddá varázsol minden helyiséget, ahová belép, ő így uralja a teret; pontosan ezért kap királyi díjazást gyógyszeripari cégek lobbistájaként. A megbízó időről időre változik, attól függően, éppen ki hajlandó neki többet fizetni. Egyetem óta barátok vagyunk, de már több mint egy éve nem láttam.

– Ó, istenem! – Egymás karjaiba ugrunk. – Mit csinálsz itt?

– Tegnap érkeztem – feleli, és hátralép, de még mindig fogja a kezemet. – Hadd nézzelek meg!

Erre megfordulok előtte.

– Még mindig lenyűgöző vagy – dicsér.

Anne-re pillantok, aki csak pár lépésnyire áll tőlünk, és úgy tartja karban a kezét, mintha nem is idetartozna.

– Emlékszel még az asszisztensemre?

– Természetesen. – Matthew Anne mellé sétál, és kinyújtja a kezét. – Anna, ugye?

Anne bólint, és elfogadja a gesztust.

– Nem, Matthew, Anne, nem Anna – javítom ki. Anne-nek meg kell tanulnia kiállni magáért.

– Elnézést, Anne. Örülök, hogy újra találkozunk! – Matthew beljebb lép, és leveti magát a székembe. – Még mindig neked van a legnagyobb irodád az épületben, ahogy látom.

– Mást vártál?

– Egyáltalán nem. Sarah Morgantől semmiképp. Erre azt tervezed, hogy elhajítasz mindent egy kis csecsebecséért. Kár. – Kissé lesajnálón megrázza a fejét.

– Csecsebecséért? – kérdezi Anne, és egypár lépést Matthew felé lép.

– Nem akarod tudni, miről beszél! – nevetek fel.

Matthew átveti az egyik lábát a másikon, és előrehajol.

– Van egy elméletem, hogy a háziállatok és kisbabák csupán csecsebecsék az életünkben. Jó rájuk nézni, jó érzés gyűjtögetni őket, de nincs valódi céljuk.

– Hát ez így rettenetesen hangzik – fintorog Anne.

– Tényleg? Miért súlyozzuk le magunkat olyasmikkel, amik csak lelassítanak? Szerintem én csak altruista vagyok, hiszen Sarah érdekeit tartom szem előtt.

– Én figyelmeztettelek, hogy nem akarod hallani az elméleteit. Én mindent imádok Matthew-ban, de ez kivételt képez.

Nekidőlök az asztalomnak, és meglapogatom a térdét.

– Ez az egyetlen hibája – nevetek fel.

– És az, hogy meleg vagyok – teszi hozzá Matthew kacagva.

– Az nem hiányosság.

– Dehogynem, számodra az – kacsint rám, és közelebb lép, hogy megcsiklandozza az oldalamat.

– Szerintem nagyszerű, hogy te és Adam megpróbálkoztok a babával – mosolyog Anne.

– Komolyan? Vagy megőrültem? – Anne-re és Matthew-ra nézek, hogy olvassak az arcukról.

– Igen – mondja Matthew.

– Dehogyis! Miért mondasz ilyet? – kérdezi Anne.

– Fogalmam sincs, ezelőtt sosem akartam gyereket. A gyerekkorom közel sem volt ideális. – Matthew bólint a szavaim hallatán. – Egyszerűen csak hirtelen elért hozzám egy érzés, ahogy múlt héten a kávézóban ültem. Láttam egy fiatal nőt, ahogy babakocsit tolt, és elöntött a féltékenység, mintha nekem is kéne egy saját gyerek. Erre most már úgy gondolom, lehet, túl késő.