HAYKOVÁTS

A FÉLKEZŰ RABLÓ

Papirusz Book Kiadó 2022

Tartalom

Előszó

Első rész Devizahitel és egyéb aljasságok

Második rész Kiutak keresése

Harmadik rész A terv előkészítése

Negyedik rész Akció-reakció

Epilógus

Impresszum

A regény szereplői az írói fantázia szülöttei, ahogyan a történet is. Bármely hasonlóság valóságos személyekkel, eseményekkel, csupán a véletlen műve. A történetben leírt, a jogrendet áthágó cselekedetek utánzása a való világban is törvénybe ütközik.

Előszó

A rongyszőnyeget nem mindenki ismeri, aki mégis, többnyire abban a tévhitben él, hogy cigányok készítik, mintha a rongyszőnyeg a roma folklór része lenne.

Való igaz, ők is szőnek régi és új rongyokból padlóra, falra tehető szőnyegeket, és a piacokon többnyire roma kereskedők árusítják.

De vidéken élő nagyanyáink még emlékeznek a szövőszékekre, amit őseik családjában évszázadokon át használtak a falvakban, tanyákon. Ott, ahol a vályogház padlóját sárral mázolták simára, és házi készítésű szőnyeget tettek az ágy elé meg a „tisztaszobába”.

Én ahhoz a nemzedékhez tartozom, amelyek családjában a vidéki rokonoknál még ma is megtalálható a szövőszék. Többnyire a fészerben, padláson szétszedett, használaton kívüli állapotban porosodnak. Részben azért, hogy ne foglalják a helyet, részben azért, mert kihaltak azok, akik még értettek a szövéshez.

A „rongyos élet” velejárója, hogy mindig akadt régi-új szakadt ruha, amit kimostak és csíkokra hasogattak. A több színű vagy azonos árnyalatra válogatott, különböző időkből származó tépett szalagokat bújtatták a szövőszék felvetőszálai közé.

Ha egy rongyszőnyeget modern bűnügyi laboratóriumban alapos vizsgálat alá vetnék, biztosan több generáció nyomaira bukkanna a technikus. Hogyan kerül rongyszőnyeg az asztalomra? Mi köze lehet e lassan feledésbe merülő lakberendezési tárgynak a regényemhez?

A „rongyszőnyeg” szóra gugliztam, és meglepetésemre találtam egy mai, az interneten is forgalmazó boltot, ahol sokféle „kortárs”, rongyból, vagy vastag zseníliafonalból készült szőnyeget árusítanak.

Arra gondoltam, ha olyan hatalmas üzletágban mint a szőnyegek kereskedelme, megfér ez a puritán, minden felvágást nélkülöző rongyszőnyeg is, miért ne szőhetném történetemet hasonló egyszerűséggel?

Regényemben a rövid fejezetek időbeli rendeződése hasonlóan keveredik, mint a szőnyeg rongycsíkjai. Ahogyan a rongyszőnyegben elbújnak, vagy éppen elővillannak régi és újabb szövetfoszlányok, amik nem törődnek keletkezésük idejével, úgy váltakoznak írásomban a mai, a tegnapi és a régmúlt események.

Első rész
Devizahitel és egyéb aljasságok

A bankár

1972-ben született Aradon. Édesanyja erdélyi szász volt, apja székely. Az anyatejjel szívta magába a német nyelvet, apjától örökölte magyarságát. Az általános iskolában román tudását tökéletesítette.

1987-ben a család átköltözött Magyarországra. Bankárunk tizenöt évesen kezdte a gimnáziumot Debrecenben. Kiváló érettségi után felvették a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetemre.

Harmadéves kollégista volt, amikor szülei elváltak, édesanyja pedig kivándorolt németországi rokonaihoz. Ezt az ifjú egyetemista nem tudta megbocsátani anyjának, megszakított vele minden kapcsolatot.

Fél évvel a válás után apja kocsmai verekedésbe keveredett. Úgy helybenhagyták, hogy a kórházban belehalt sérüléseibe. Csak a fia tudta, hogy az apa a Securitate besúgója volt, és a debreceni kocsmában feltételezhetően leszámolás történt.

Bankárunk megörökölte apja lakását, rendbe hozatta, és bérbe adta.

Pesten továbbra is albérletben lakott. A következő években matema-tikai statisztikát tanult, és tökéletesítette angol tudását. Közben tőzsdézett.

1998-ban az Einfack bank alkalmazottja lett. Szorgalmával és rátermettségével rakétaként haladt egyre feljebb a ranglétrán. 2000-ben féléves gyakorlatra küldték egy németországi bankfiókba. Sikeres tanulmányútja után, kinevezték a bank egyik budapesti fiókja igazgató-jának. Öt évvel később az Einfack Bank magyarországi fiókhálózatának vezérigazgatója lett.

2001 tavaszán kötelezte el magát egy nagyon csinos nő mellett. Feleségének divatáruboltja volt, és a nő szülei is jól menő vállal-kozásokat vezettek. 2002 márciusában született első lánygyermekük, majd 2003 augusztusában a kisebbik lányuk.

Két évet kellett várniuk a tervezett harmadik gyermek születésére. Az apának kimondhatatlan örömöt jelentett, hogy a kis jövevény fütykössel bújt elő az édesanya hasából. Ezután már igazán büszke volt családjára.

Bankárunk még két dolgot tartott fontosnak az életében: A nyereséges üzletet, és azt, hogy elkerülje a börtönt. Nem a törvénytelenséget igyekezett kerülni, hanem a lebukást.

Vezérelve így szólt: „Én mindent a családomért teszek.”

Kis idő elteltével ezt el is hitte magáról.

Budai hegyoldal villanegyede, 2019. november 27.

Az Einfack Bank magyarországi fiókhálózatának vezérigazgatója elégedetten ült az asztalfőre a családi vacsorához. A tizenkét személyes ebédlőasztalt most csak félig nyitották ki. Nem vártak vendégeket.

A ház urával szemben a felesége foglalt helyet, aki még negyvenes évei elején is elbűvölő szépségnek számított. Tőle jobbra két tinédzser lánya ült. Az idősebb jövő év márciusában tölti be a tizennyolcat, a kisebb tizenhat múlt. Az asztal másik oldalán tizennégy éves kisfia babrált az evőeszközökkel. Ő volt a család szemefénye, az utód, aki egyéves orvosi procedúra eredményeként mesterséges megterméke-nyítéssel fogant meg.

A vacsorát kivételesen a szakácsnő egyedül szolgálta fel, mert az erdélyi konyhalánynak kimenője volt.

A desszert után a családfő nem emlékezett, hány fogást is fogyasztott el. Más gondolatok foglalkoztatták szürkeállományát.

Felállt, megcsókolta feleségét és gyermekeit. Felvette zakóját, majd az előszobában a télikabátját, és sietősen távozott a szokásos szerda esti bridzspartira. Háromnegyed hétkor beült fekete 600-as Mercedesbe, és kihajtott a garázsból. Nem várta meg a kertkapu csukódását, a gázra lépett, és elindult a szeretőjéhez.

Erdei sétaút, 2019. november 27.

Hajléktalan házaspár üldögélt az erdei sétány padján. Az asszony kibontotta a műanyag zacskókat. Elővette a fóliába csomagolt, maga készítette szendvicseket és két papírszalvétát. Széthajtotta, s kettejük közé tette a padra, mint annak idején az otthonában a tiszta terítőt az ebédlőasztalra.

Mosolyogva nézett a férjére, a nyugdíjas lakatosmesterre, akinek újpesti családi házukkal együtt a műhelyét is elárverezte a bank. Az asszony harminckét éve háztartásbeli volt, ezért csak a „szocsegélyre” számíthatott. Férje nyugdíja száznyolcezer forint, de a bank az egyharmadát letiltotta. A maradék összeg éppen elég lenne albérletre, de a szociális segély nem fedezné kettejük étkezését és az egyéb költségeket.

Nem így képzelték el nyugdíjas éveiket.

Vidéken találhattak volna olcsóbb szállást, de a fővárosban születtek, és itt is akartak meghalni.

Az asszony ötvenkilenc éves, férje hatvannégy. Még meg kellene élniük a hatvanötöt, hogy ingyenesen használhassák a tömegközlekedést.

Most azért vesznek havi bérletet, hogy zavartalanul aludhassanak a metrón vagy a hosszabb villamosjáratokon a téli hónapokban.

Május elsején lakoltatták ki őket. A tizenhat hónapig tartó pereskedés végén a bíró a bank javára döntött. Az elmúlt kilenc hónap örökké-valónak tűnt. Voltak barátaik, de csak egy családdal álltak közeli kapcsolatban. Viszont az ő lányuk is hozzájuk hasonló sorsra jutott az előnyösnek tűnő devizahitel visszafizetésekor. A kilakoltatás után visszaköltöztek férjével és kisfiával a szüleihez. Lehetetlenségnek tűnt a gondolat, hogy szállást kapjanak tőlük. Csak annyi segítséget kértek, hogy néhány személyes holmijukat elhelyezhessék a házuk fészerében.

Nyáron könnyebb volt. Helyzetüket úgy fogták fel, mintha kempingeznének. Az erdei sétaút vége felé a bokrok között verték fel pehelykönnyű, terepszínű sátrukat, amit reggelente mindig összehajtottak, és a férfi a hátizsákjára csatolva vitte magával.

Augusztusban szép idő volt, és úgy döntöttek, az egész napot az erdőben töltik. Csak három órára hagyták magára a sátrat, amíg megjárták az utat az artézi kútig. Mire visszaérkeztek, a sátrukból széthasított darabok maradtak. Nem volt pénzük újat venni.

Jobb híján szereztek két nagyméretű kartondobozt. Vékony, zöldes takarófóliával tekerték be, hogy száraz maradjon.

Estére kirázták belőlük a rovarokat. Összebújva jól aludtak a „Karton Hotelben”, ahogyan egymás között nevezték szálláshelyüket. Villanyszámlára sem kellett költeniük.

Egy sorstársuk azt tanácsolta, sétálják végig a budai hegyoldal villa-negyedét a korai órákban, olyan napokon, amikor szemétszállítás várható. Sok háznál a kukákat zárt helyen tárolják, de szeméthordáskor már reggel kitolják őket a járda szélére. Bőven találni ennivalót is. A hűtő sem hiányzik, hiszen a hőmérséklet hasonló a fridzsideréhez.

De ennyire mélyre még nem süllyedtek. A nyugdíjból és a segélyből jutott naponta meleg ételre egy olcsó kifőzdében vagy kínai étteremben. A hajléktalanszálló fürdőjében kétnaponként tisztálkodtak. Az éjszakát semmi pénzért nem töltötték volna a szálláson. Szörnyű bűzt árasztottak az ott lakók, és attól is féltek, amíg ők alszanak, ellopják a pénzüket, illetve a maguknál tartott kevés értéket. A néhány, nekik fontos holmit a férfi a hátizsákjában hordozta. Mindig rajta tartották a szemüket, ha valamiért levette a hátáról.

Most, az erdő szélén, a sétaút egyik padján nyugodtan vacsorázhattak. Az esti kutyasétáltatók már hazamentek. Fejük felett működött a közvilágítás. Arra egyikük sem gondolt, hogy váratlan vendégek zavarják meg a kellemes őszi estét.

A szerető garzonlakása, 2019. november 27.

A bankárnak a munkája mellett szüksége volt stresszoldásra. Ezért telefonon rendelt minőségi prostituáltakat, akikkel szállodai szobákban elégítette ki különleges szexuális igényeit.

Márciusban a bankár összeismerkedett egy húszéves lánnyal; aki nem volt prostituált. Szépsége, okossága megbabonázta a férfit. A lány felvételt nyert a jogi karra.

Egy vidéki kisvárosból jött, és nem volt pénze albérletre; ezért kollégiumi elhelyezést kérelmezett.

A bankárnak jobb ötlete támadt. Volt egy régi ismerőse, jól menő üzletember, akinek néhány éve segített megszerezni egy tizenkét lakásos garzonházat. A bankár felhívta az ismerősét, és kiderült, hogy az egyik kis lakás éppen megüresedett. A tulaj a bérleti díjat baráti alapon számította fel, amit a bankár havonta egy privát számlára utalt. A bankár felajánlotta a lánynak a garzont, és megbeszélték a feltételeket.

Bankárunk jóképű, sportos testalkatú férfi. Kora alapján a lány apja lehetne, de ez nem tűnt zavaró tényezőnek.

Május végétől, szerdán és pénteken bankárunk újra elkezdett „bridzs-partikra” járni. Húsz éve még bridzsversenyeken is részt vett. Feleségének árva fogalma sem volt a bonyolult kártyajátékról. Így a „bridzsparti” szerencsés alibinek tűnt.

A bankár elégedetten fordult hanyatt a franciaágyon. Két meneten volt túl.

Így, negyvenhét évesen, ez nem is olyan rossz teljesítmény − gondolta. Érezte, hogy ki kell ürítenie a hólyagját. Feltápászkodott, és csatakos testtel elindult a fürdőszoba felé. Éppen befejezte a vizelést, amikor a lány bekopogott. Nem várta meg a válaszát, résnyire nyitotta az ajtót, és bedugta a még rezgő okostelefont.

A bankár a kijelzőre nézett, és rögtön fogadta a hívást.

− Baszd meg! Negyedszer próbállak elérni. Már nem tudok mit hazudni a feleségednek, ha újra hív. Annyit mondtam neki, hogy megfájdult a fejed, és kimentél sétálni a parkba. Hozzátettem, csak most láttam meg, a mobilod a bárpulton felejtetted, és levetted a csengőhangot, ahogy szoktuk kártyázás közben − ömlött a szó az ügyvéd barátból, aki egyike volt a bridzsjátékosoknak.

− Higgadj le! Jól beszéltél, ahogy egy tanult baráttól el is várható. Látom, kilencszer keresett, mielőtt téged hívott. De mi a frászért zavart téged is? Ez nem jellemző rá… − mondta elgondolkodva a bankár.

− A fiad rosszul lett. Hányt, nehezen veszi a levegőt. A feleséged bevitte a Domby klinikára, és örülne, ha sürgősen odamennél.

− Köszönöm. Rögtön hívom a nejem.

A pontos idő nyolc óra ötvenhárom perc volt.

Miután beszélt a feleségével, a bankár igazán ideges lett. Nem a lebukástól tartott, azt fél kézzel ki tudná védeni. De a fia miatt valódi aggodalmat érzett.

Erdei sétaút, 2019. november 27.

Az idős hajléktalan házaspár kilenc óra tájban fejezte be vacsoráját. A hónap vége felé már nem telt desszertre. Egy-egy szem mentolos cukorkát szopogattak el, miközben az asszony zacskóba gyűjtötte a szemetet. Már régen besötétedett. A sétaút mentén öntöttvas kandeláberek világítottak.

A város felől durva zaj törte meg az erdő csendjét. A zaj erősödött. Valamilyen heavy metal vagy hazafias rock zene hangjai bontakoztak ki az emelkedőn, és a távoli fényben felbukkant három alak.

A hajléktalan házaspár nem vágyott társaságra, kiváltképp nem részeg vagy drogos fiatalok társaságára. Az asszony szólalt meg először.

− Mennünk kéne − mondta, és fel is állt. Leakasztotta vászon-tarisznyáját a pad támlájáról, és várakozón az urára nézett.

De az nem mozdult, csak ennyit mondott:

− Jól vagyunk itt. Nem tettünk semmi rosszat.

− Lehet, hogy ezek a gyerekek nem így gondolják, és még ők tesznek valami rosszat − szólt vissza a felesége, aki közben egyre tisztábban látta a három közeledő alakot a közvilágítás fényében. A férfi csak nem mozdult.

− Lehet még ennél is rosszabb? − kérdezte fásultan.

Az asszony alig hallotta, mert a zene egyre erősebben üvöltött. A három fiatal táncolva közeledett. A nő csodálkozva kereste szemével a sztereó magnót, vagy CD-lejátszót, de csak egy okostelefon fénye látszott a bal oldali fiúnál.

Középen kétméteres, vékony fiatalember, másfél fejjel magasabb volt a társainál. Kezében baseballütőt tartva jobbra-balra hajlongott a zene ritmusára. Olykor nagyot suhintott, vagy éppen előreszúrt az ütővel.

Jobb oldali társa kezében kékesen fénylő tárgy okádta a hangot.

A hajléktalan házaspár még nem látott wifi-hangszórót. Néhány percig csak bámulták a fiatalokat, akik tizenhét-tizennyolc évesek lehettek, és három dologban hasonlítottak egymásra.

Mind a három fiú kopasz feje világított a lámpafényben, nyitott, fekete bőrdzsekit viseltek, és az újfasiszták jelvénye virított fekete pólójukon.

− Bőrfejűek − morogta maga elé a férfi. Lassan felemelkedett a padról, és pufidzsekijén lehúzta a cipzárt.

Volt oka előítélettel nézni az újfasiszta suhancokra. Apja tizennyolc évesen menekült meg egy náci haláltáborból. Nagyszülei a gázkamrában végezték.

Az idős férfi arra várt, hogy a fiatalok tovább táncolnak az erdő belseje felé, de nem így történt. A hórihorgas megtorpant előttük, és a társai két oldalról mellé álltak.

Domby klinika, 2019. november 27.

A bankár százhússzal hajtott a szeretőjétől a Domby klinikáig. Gyér volt az esti forgalom. Átsuhant néhány narancssárgán. Nem izgatta magát, hogy fénykép készül az autójáról. Teniszpartnere, egyúttal régi barátja a közlekedésieknél ezredesi rangban szolgált. Amíg nem okoz halálos balesetet, a barátja törli a fotókat.

Csikorogva fékezett a klinika előtt 21:17-kor. A bejárathoz közel parkolt le. Kipattant a Mercedesből. Határozott léptekkel ment az ügyeletes pultjához, és megkérdezte, hol találja a fiát és a feleségét. A klinikán ismerték a bankárt és a családját. Ő volt a kuratórium elnöke, és a felesége a fővédnöke annak a közhasznú alapítványnak, amelyik komoly összegekkel támogatta a magánklinikát. Hamar rátalált a nejére, és megölelte. A lányokat az asszony hazaküldte taxival.

− Mi a helyzet? Mit mond az orvos, hogy van a fiunk?

Az asszony érezte férje illatán, hogy nemrég zuhanyozott, de nem tette szóvá. Örült, hogy egyáltalán megjelent.

− Azt már mondtam a telefonban, hogy kihányta a vacsorát a fürdőszobában, és utána is fuldokolva szedte a levegőt. Úgy döntöttem, jobb, ha behozom a klinikára.

− Jól tetted, hogy nem hívtál mentőt − mondta a férje.

− Bementem a szobájába a pizsamájáért, és ledöbbentem. A laptopján durva pornó videó ment. − Az anya erőt gyűjtött a folytatáshoz. − Ami legjobban feldúlt: az ágya mellett egy nejlonzacskót találtam. Valami erős szagú ragacsot nyomott bele.

− Ez elképesztő! − háborgott az apa. − Nem gondoltam volna, hogy a fiunk szipózik. Eddig csak a csóró kölykökről feltételeztem.

− Ezt úgy mondtad, mintha jobb lenne, ha füvet vagy kokót szívna − válaszolta az anya döbbenten.

− Mit mondott az orvos? Megmutattad neki a ragasztós zacskót?

− Nem. Ezzel rád vártam. Ezért is voltam ideges, hogy nem tudlak elérni mobilon.

− Most már itt vagyok. Lehet, hogy az orvos magától is rájött a rosszullét okára. Ha mégsem, akkor megmutathatod.

− Úgy látom, jön is az adjunktus úr.

A mellettük lévő vizsgáló ajtaja kinyílt, magas, negyvenes férfi lépett ki. Komoly képpel köszönt a bankárnak.

− Üdvözlöm. Bánkúthy Barnabás vagyok, belgyógyász.

Mutatkozott be a doktor, aztán rögtön a lényegre tért.

− A fiuknak súlyos mérgezési tünetei voltak. A hányás valószínűleg segíthetett, mert már jobban van. A fuldoklása szerencsére megszűnt. Éjszakára mindenképpen bent tartjuk megfigyelésre. Holnap konzultálok toxikológus kollégával. Ez az eset inkább az ő szakterülete. Addig kész lesz a teljes vérkép. Reggel vizeletmintát is veszünk…

− Azt hiszem, tudjuk, mitől lett rosszul a gyerek − szólalt meg az apa. A felesége felé biccentett, aki elővette a nejlonzacskót. Az orvos óvatosan beleszagolt, és bólintott.

− Jellegzetes szag: triklór-etilén. Ez választ ad a rosszullét okára. Néhány ragasztó és festék oldószere. A szipózók használják. Így inkább gyermekpszichiáterre lenne szükségük. Ismerek egy kiváló konzulenst, őt szoktuk hívni hasonló esetekben. Középkorú hölgy, jól érti a dolgát, és privát rendelést is tart... − tette hozzá jelentőségteljesen a belgyógyász. A bankár megértette a célzást. Ő is gondolt már arra, hogy valakinek el kellene beszélgetni kamasz fiával.

Még megkérdezte az adjunktust, bemehet-e jó éjt puszit adni a fiának, de az orvos nem tartotta szerencsésnek.

− A fiú enyhe nyugtatót kapott. Az édesanyja felsegítette rá a pizsamáját, és el is szenderült. Kimerítette a rosszullét. A reggeli vizit után beszélhetnek vele, de tíztől délig a pszichiáter foglalkozik a fiúval.

Kabul, 2019. november 27.

Afganisztán fővárosában Fehér Dávid tűzszerész őrmester éjfél előtt 21 perccel tért magához a nemzetközi erőknek fenntartott katonai kórház sebészeti osztályán. Nem volt igazi öröm az ébredése.

Amikor felemelte bekötözött jobb karját, rögtön látta: rövidebb, mint a bal. Hiányzott a kézfeje. De túlélte a robbanást.

Amikor az ügyeletes orvos, egy magas afroamerikai bejött hozzá, Dávid rögtön megkérdezte: − Mi történt a társammal?

− Sajnálom, de már nem lehetett megmenteni. Leszakadt a bal lába és a fél arca. A helyszínen életét vesztette. Te biztosan az övébe kapasz-kodtál, hogy lerántsd a ruszki aknáról. Hősies tett volt, csak kicsit lassú voltál − mondta dr. Denzel Huston sebészorvos szomorú mosollyal.

− Olvastam rólad. Valamikor a válogatott párbajtőrcsapat tagjaként Európa bajnokságot nyertél. A magyar vívók világhíresek. Biztosan azt hitted, az öreg szovjet aknánál gyorsabb tudsz lenni... Te is ott hagyhattad volna a fogad. Helyette a jobb kezedet hagytad ott. Az annyira szétroncsolódott, hogy nem lehetett visszavarrni. Egy repesztől a homlokod is megsérült, szerencsére nem okozott agyi katasztrófát. Mégis jobbnak láttuk, hogy mesterséges kómában tartsunk az elmúlt két hétben. Hamarosan szállítható leszel. Sőt, ha nem lesz semmilyen komplikáció, a saját lábadon is távozhatsz.

Dávid rezignáltan hallgatta az orvost. Érezte, a feje még nem tisztult ki teljesen. Talán jobb is lenne tovább aludni − gondolta, de nem jött álom a szemére.

Próbálta felidézni a történteket. Az emlékfoszlányok egyre élesebben rajzolódtak ki a fejében. Amikor megragadta Feri övét és elkezdtek együtt számolni egy, kettő, három, és bumm... A taposóakna felrobbant barátja lába alatt. Többre nem emlékezett.

Erdei sétaút, 2019. november 27.

Az erdei sétányon hirtelen csend lett. A magas fiú vigyorogva nézett le a nála jóval alacsonyabb idős házaspárra. A baseballütőt szétterpesztett lábai előtt lógatta. Egyik kezéből a másikba dobta a nyelét. Ezzel jelezte, ő bármelyik kezével jól tud ütni. Az idős asszony szorosabbra fogta a vászontarisznya kötélből készült vállpántját, és közelebb lépett a férje mellé. A férfi a pad mellett hagyta hátizsákját, jobb keze hüvelykujját az övébe akasztotta. Csak állt szótlanul. Élénk szemei a három bőrfejűt fürkészték.

− Már régóta vártunk titeket, hogy újra megjelenjetek − szólalt meg a hórihorgas szkinhed, megjátszottan barátságos hangon.

− Valóban? Ti ismertek minket? − kérdezte a férfi.

− Hát persze. Még augusztus végén figyeltünk fel rátok − válaszolt a hórihorgas bőrfejű. − Erre sétáltatok, aztán csak másnap kerültetek elő, holott ez az út nem vezet sehová − folytatta a diskurzust a colos, még mindig nyájas hangon, ami az idős házaspárt nem tévesztette meg. Várták, mikor változik a fiú hangszíne. Nem is kellett sokáig várakozni.

− Aztán kicsit utánatok néztünk, és megtaláltuk a búvóhelyeteket. Hagytunk üzenetet is. − Mikor ezt mondta, jobbra-balra nézett a társaira, és mind a hárman hangos röhögésbe kezdtek. Az idős házaspár türel-mesen kivárta, amíg kifullad a hahota. Aztán a férj megkérdezte:

− Valóban? És mit üzentetek?

− Beleszartunk a dobozokba − szólalt meg a bal oldali bőrfejű, és újra kitört belőlük a röhögés.

− Értem. Nem is gondoltam, hogy tudtok írni. Van egy régi mondás: Ha nem tudsz írni, szarjál betűket. Végül is a te szinteden ez rendben is van − mondta a férfi. A felesége a könyökével oldalba lökte. Szeretett volna baj nélkül továbbállni. Ismerte az urát, tudta, hogy nehéz leállítani, ha feldühítik.

− Még visszapofázol, vénember? − kapta fel a vizet a langaléta.

− Te a nagyszüleiddel is így szoktál beszélni? − kérdezte az asszony.

− Naná, a büdös komcsikkal úgy beszélek, ahogy csak akarok. De lehet, hogy ti zsidók vagytok... − fröcsögte nagy hangon.

− Zsidók nem lehetnek, mert azok mind megszedik magukat. Se munkást, se hajléktalant nem találsz közöttük − bölcselkedett társa a langaléta jobb oldalán, felöklendezve az Árja Bajtársi Szövetség összejövetelein hallottakat. − De lecsúszott komcsik lehetnek, vagy libernyákok − tette még hozzá.

− Tök mindegy, meg kell tisztíccsuk a környéket! − pumpálta fel magát a harmadik balfék, és az okostelefonján elindította a videofelvételt.

− Rendben, fiúk! Sok sikert a tisztogatáshoz. Adhatok nektek nejlontasakot, abba gyűjthetitek az út szélén elhajigált italos dobozokat, chipses zacskókat, csikkeket. Ahogy látjátok, mi nem hagytunk szemetet magunk után − mondta az asszony tanáros modorban.

− Majd veletek összeszedetjük, vén picsa! − reagált a langaléta, aki a hangját és a baseballütőt is megemelte.

− Mosd ki a szád, mielőtt a feleségemhez szólsz, mert ha én mosom ki, az nem fog tetszeni − vágott vissza fenyegető hangon a nyugdíjas lakatosmester, akinek munkában edzett bőrkeményedéses kezei ökölbe szorultak.

Ez a stílus a langalétát komcsi nagyapjára emlékeztette, aki nem vett neki versenykerékpárt, mert nem érte el a hármas átlagot nyolcadikban. Így talán az elhangzottak kiverték nála a biztosítékot, ami amúgy is vékony szálakkal lehetett megpatkolva.

Kabul, 2019. november 27.

Dávid az ágyon fekve nézte a kórterem világoszöld plafonját. Egyedül volt a kétágyas szobában. Elfelejtette megkérdezni az orvost, mi történt társa, a gyerekkori barát, Fekete Ferenc holttestével. De jól ismerte a protokollt. Biztosan hazavitték, és hősként temették el, ahogy ezt ilyenkor szokás. A temetésen ott lehetett a családja, barátok, katonatársak. A nővére, Eszter, a férjével és a kisfiával.

Bátyjával, Sanyi talán még jobb barátságban volt, mint Ferivel. Mennyit fociztak a megyeri grundon! És a csajozás idején mindig szerzett egy dögös verdát. Autószerelést tanult, és hétvégére kölcsönvette a már megjavított autók valamelyikét. Csak később derült ki, hogy a főnök engedélye nélkül.

Feri szülei ugyanúgy ellenezték, hogy a fiuk tűzszerésznek képezze magát, mint az ő szülei. Csakhogy Feri, aki finommechanikai műszerész volt, már három éve nem talált rendes munkát, miután azt a szerelőüzemet is eladták, ahol dolgozni kezdett, ahogy megszáradt a szakmunkás-bizonyítványán a pecsét.

Az épületet kitakarították, kifestették, és diszkót nyitott benne az új tulajdonos.

Ferinek az évek során rendeződött a kapcsolata a szüleivel. Zsoldja nagy részét apja bankszámlájára utalta. Ezt Dávid is szívesen megtette volna, ha az apja nem olyan büszke és makacs. Persze ő is „apja fia” volt. Már kamaszkorában okkal, ok nélkül egymásra csapták az ajtót. De mindig kibékültek. Még az után is, hogy öt évre eltűnt. Jobban mondva: elmenekült.

Villa a hegyoldalban, 2019. november 27.

A bankár beszállt a kocsijába, és megvárta, amíg a felesége kihajt a klinika kertjéből a Mercedes terepjáróval. Tíz óra körül értek a villához. Beálltak egymás mellé a garázsba. A feleség szapora léptekkel indult a belső lifthez. A férfi még utána szólt.

− Drágám! Készíthetnél egy italt. Whiskyt jéggel, ha kérhetem.

− Persze, csak előbb benézek a lányokhoz − válaszolta az asszony, és megnyomta a lift hívógombját. A lányok hálószobái a harmadik szinten voltak a tetőtérben. Egyik szobában sem találta őket. Már majdnem felkiáltott rémületében, de a fia szobája felől zenefoszlányok szűrődtek ki a jól hangszigetelt ajtón. Ki akarta nyitni, de az ajtó zárva volt.

A fia rendszeresen bezárkózott a kívülről kulccsal nyíló, elfordítható retesszel. Az anya idegesen vette elő kulcstartóját a válltáskájából. Először csak résnyire nyitotta ki az ajtót. Arcul ütötte a hangos zene, a füves cigi szaga, és a léghuzat, ami a nyitott ablak felől érkezett. Óvatosan benézett. A szőnyegre dobták fia paplanját. Lepedő takarta a ritmusosan mozgó testeket.

Kisebbik lánya az ágyon hasalt egy szál törölközőbe csavarva. Mellei még fejletlenek voltak, de ahogy lógtak az ágyról, nagyobbnak tűntek. Egyik kezében valamilyen aranyló italt tartott, másik kezével a le-föl mozgó testet simogatta. Amikor észrevette anyját, széles mosollyal felé emelte a poharat.

Ez már tényleg sok volt az anyának. Szája még automatikusan szólásra nyílt. Azt akarta mondani: Nehogy megfázzatok! De meggondolta magát. Becsukta a száját, és az ajtót is. Kihúzta a kulcsot, és levánszorgott az első szinten lévő nappaliba.

A férje már egy fotelben terpeszkedve iszogatta a különleges alkalmakra tartogatott Richard Hennessyt. A mellette lévő dohányzóasztalra tálcát tett, amin egy pohárba töltött ital várta az asszonyt.

Amikor a feleség a nappaliba belépett, férje hívogatón mosolygott rá. Zakója levetve, derékszíja kilazítva, slicce kigombolva.

A nő nyelt egyet. Érezte, torka porszáraz. Elvette az italt, kortyolt egy nagyot, majd színültig töltötte poharát a drága konyakból, aminek árából egy használt autót vehetne valaki. Persze nem ő.

Néhány pillanatig tétovázott. Eszébe jutott férje friss illata, amit akkor érzett, amikor megölelte a klinikán. Végül dűlőre jutott.

Lerúgta lábairól márkás sportcipőit. Letolta a popsijára feszülő divatos szabadidőnadrágját a bugyijával együtt a térdéig, majd teljesen lerángatta magáról gönceit, és egy kupacban otthagyta a szőnyegen. Reggel a szobalány úgyis összeszedi − gondolta, és becsusszant a férje ölébe.

Erdei sétaút, 2019. november 27.

A langaléta szemei összeszűkültek, és közelebb lépett az idős házaspárhoz. A férfi jobb kézzel arrébb tolta a feleségét. Felmérte: a bőrfejű hamarosan elveszíti a kontrollt. Egyedül akart a támadás célpontja lenni.

Az asszony nem esett pánikba. Két lépésre eltávolodott férjétől, s kisterpeszben állva lógatta maga mellett az öreg vászontarisznyát.

A langaléta fejében nem szállt el egyik biztosíték sem, mert azok már régen kiégtek. Inkább úgy érezte, a tartókötél kezd foszladozni. Nem úgy, mint a hegymászónál, amikor kötelet az éles szikla szétroncsolja, az utolsó danamidszál is elpattan, és a hegymászót elnyeli a mélység.

Nem. Ő lebegett, mint egy héliummal töltött léggömb, és az a zsinór szakadt el, ami eddig a földhöz kötötte. Ebben segített az a néhány tabletta, amit együtt vett be két bajtársával az erdei út elején. Tudta, hogy hamarosan a csúcsra jut. Már harmadszorra fogta el a mámorító érzés. Oldalra sandított, és látta, hogy a Kisszúnyog − így hívta alacsonyabb társát − már videóra veszi az eseményt. Hogy vártak erre a pillanatra... Ha az öregember egy szót sem szól, akkor is megbüntetik. De amit mondott, csak olaj volt a tűzre.

A langalétában − akit társai csak Colosnak hívtak − rendesen felszaladt a pumpa, és arra gondolt, agyoncsapja a vénembert, aztán a nővel is végeznek. Nem lesznek tanúk, és a bajtársaiban megbízhat, hiszen már nem először csinálják. Az ifivezetőjük számít rájuk, hogy férfiasan teljesítik a próbatételt. Nyálát fröcskölve ordítani kezdett.

− Vén szaros! Engem akarsz kioktatni? Megtanítlak tisztelni a csapatunkat! Látod ezt? − Jobb tenyerével a mellére csapott. − Itt az idő, hogy az eszedbe véssem, mit jelent ez a jelvény. Először puhára verlek, aztán az öreglánynak is feldugjuk valahova.

− A valagába − erősített rá a jobb oldali, akinek gúnyneve Dagi volt. Még az általános iskolában ragadt rá, amikor meglehetősen túlsúlyos volt. De az utóbbi négy évben hiúságból leadta a felesleget. Régi osztálytársai mégis Daginak hívták.

Az öregek csak hallgattak, és figyelték a három bőrfejűt

Tudták, mit jelent a jelvény. Arról is volt fogalmuk, milyen, amikor a gyűlölet eljut a tettekig.

Kabul, 2019. november 27.

Dávid szemére nem jött álom. Felidéződött, mi is történt a terepen, ahol az aknamentesítést végezték Ferivel. Ő ment elöl a hegyi ösvényen, és a fémradar jelzett. Rá is talált az amerikai taposóaknára. Csinos darab volt, ugróaknának hívták, mert első fázisban kilőtte magát a földből, és a comb, vagy a has magasságában robbant, és körbeszórta repeszeit. Így akár egy rajnyi katonát is ki tud iktatni ötméteres sugarú körben.

Dávid felemelte a kezét. Ezzel jelzett a társának, és hozzálátott körbeásni a műtárgyat. Feri az ő nyomában lépkedett, óvatosan, ahogy már hónapok óta beléjük rögződött.

Amíg Dávid ott térdelt az amcsi akna mellett, Feri felvette a földről a műszert, hogy további aknát keressen. Egyméternyire volt tőle balra, amikor megtorpant, és csúnyán káromkodott. Dávid felnézett rá, és rögtön tudta: Feri aknára lépett. Egy rohadt, régi ruszki taposóaknára. Amikor az amerikai katonák elhelyezték a sajátjukat, vagy nem vették észre a régit, vagy humoros kedvükben tették le mellé a sokkal modernebb gyilkoló eszközt. Ferinek várnia kellett, amíg barátja az amcsi aknát hatástalanítja. Aztán Dávid megfogta társa derékszíját; együtt számoltak. Háromra kellett Ferinek elrugaszkodni, mindketten oldalra vetődtek, de nem voltak elég gyorsak.

Amikor Dávid megtalálta az ugróaknát, nem gondolt arra, hogy egy méterre tőle másik szörnyeteg is lapul. Ezért nem is ellenőrizte a környékét a műszerrel. Most úgy érezte, felelős a barátja halála miatt, és a Sors jobb keze elvesztésével büntette. Vajon a Sors tudta róla, hogy ő kétkezes? Hogy vívóbajnoki címeit a bal kezével szerezte. Úgy vélte, a Sors tisztában volt ezzel.

Aztán a lakatos szakmunkásra gondolt, akit 2006-ban felvettek a párbajtőr-válogatottba, ahová a többség valamelyik egyetemről került be. Ez is motiválta, hogy informatikát kezdjen tanulni. Apja csalódással vette tudomásul: fia nem akarja továbbvinni a lakatos mesterséget, de büszke volt Dávid sportteljesítményére. Valamikor az apja és a nagyapja is kiváló vívók volt.

Dávidnak néhány év alatt sikerült bizonyítani; felvétele a válogatottba nem volt elhamarkodott döntés. Fehér Dávid egymás után szerezte az érmeket egyéniben és a csapatversenyeken is. 2008-ban Európa-bajnok lett.

Az egész nemzetközi mezőny arra számított, hogy a magyar válogatott férfi párbajtőrözői világbajnokok lesznek 2010 novemberében, a Párizsban rendezett vívó-világbajnokságon. Dávid az egyéni arany várományosa is volt.

Erdei sétaút, november 27.

− Na, rendezd már le. Megtelik a memóriám − ösztökélte Colost a balra álló Kisszúnyog. Kicsit oldalra lépett, hogy mindenki benne legyen a képben. Colos kihúzta magát, élvezte a helyzetet. Orrlyukai kitágultak, száját összeszorítva szívta be a friss erdei levegőt. Terpeszbe állt, két kézzel ragadta meg a baseballütőt, és ferdén a jobb válla fölé emelte. Dagi lelkesítően ordított: − Üsd, vágd, nem apád!

− A fejét üsd, hogy meg ne sántuljon! − duplázott rá Kisszúnyog.

Az ütő elindult. A nyugdíjas lakatos másfél méterre állt, s ő is elindult. A langaléta meglepetésére áldozata nem próbált menekülni, hanem közelebb lépett, s a korát meghazudtoló gyorsasággal hajolt el a nagy erővel elsuhanó baseballütő elől, ami így a feje helyett izmos bal vállát súrolta. Ez az elhanyagolható fájdalom csak felnyomta a férfi adrenalin-szintjét. De nem az indulat vezérelte. Mozdulatai kiszámítottak és nagyon gyorsak voltak. Mint mikor ifjú korában a vívópáston küzdött. Ahogy előrelépett, keményen megragadta a langaléta bal alsókarját, és segítette előre zuhanni, amerre a saját lendülete is vitte.

Hogy biztosra menjen, a fiú tomporába rúgott acélerősítésű munka-bakancsával, pontosabban a lábai közé. Colos felordított, és elnyúlt a földön. A baseballütő nyele a hasa alá szorult, csuklója megrándult, amire egy hangos nyüszítéssel reagált.

De az öreg még nem fejezte be. Mindig is alapos embernek tartotta magát, és a fülében csengett, mivel fenyegették a feleségét.

Jobb kezével kirántotta az övére csatolt bőrtokból az éles finn tőrt.

Még az apjától kapta, hosszú történet fűződött hozzá. Eddig csak almahámozásra használta.

Most villámgyorsan megjelölte támadója tomporát, mindkét farpofán negyed fordulatot csavart a pengén, és megvágta lábait is a térdek mögött. Ha az inakat teljesen átvágná, egy életre megnyomoríthatná a fiatalt, de nem tette. Így is lesz min elgondolkodnia, ha van neki mivel.

Közben a Kisszúnyog csak nézett, mint a moziban, és folytatta a felvételt. Az érintőképernyőn látta, hogyan fekszik ki a bajtársa, és mit tesz vele az öregember.

Jobb oldali társukba több kurázsi szorult. Miután Dagi magához tért a meglepetésből, a langaléta mellé ugrott, és lehajolt a baseballütőért. Arra nem számított, hogy az asszony is közbeszól. Megszokta, hogy az anyja csak rettegve nézi, amikor az apja részegen veri a széles marhabőr derékszíjjal.

De ez az asszony másként viselkedett, mint Dagi anyja.

Ugrásra készen figyelt. Amikor látta, hogy az alacsonyabb bőrfejű lenyúl az ütőért, teljes erejét beleadva nyakon vágta a vászontarisznyával.

A régi tarisznyát még lánykorában maga készítette édesanyja varrógépén. Két, kisujjnyi vastag kötélből készült vállpánt futott körbe a tarisznya szélein, a sarkait ívelten keretezte egészen az aljáig. Ami kívülről nem látszott: a vászonszegélyt mindkét oldalon horgász ólmokkal töltötte meg. Vastag damilra fűzte, mint egy gyöngysort, és horgászcsomóval erősítette a kötelek végeihez.

A tarisznya üresen is többet nyomott egy kilónál, és most volt benne két félliteres vizes palack és megszokásból a vaskos kulcscsomójuk is. Így aztán a nyakon vágott bőrfejű is a földön maradt.

A Kisszúnyog, mint valami harctéri operatőr, izgalomtól fűtve tovább videózott. Egészen addig, amíg az asszony közelről bele nem nézett a kamerába. Két szemével kitöltötte a képernyőt, és csak annyit mondott nagyon határozottan: − Ebből elég!

Ezután Kisszúnyog nem is látott többet, mert borsspray ment a szemébe. Elejtette okostelefonját, és ordítva mindkét kezével a szeméhez nyúlt, ami nem volt jó döntés. Az asszony még beletérdelt az ágyékába. Ettől Kisszúnyog összegörnyedt, és a kettős fájdalom közepette nehéz volt eldöntenie, melyik kezével hová nyúljon.

A sétaút eleje, buszvégállomás

A nyugdíjas lakatosmestert Fehér Imrének hívták, az asszonyt, aki megtartotta leánykori nevét is, Fehérné Kardos Évának. Még amikor jegyben jártak, a menyasszony viccelődött a vezetéknevével.

− Imre, én még akkor is megtartom a kardom, amikor te már fel sem bírod emelni. Ennek már lassan negyven éve.

Tíz óra múlt huszonöt perccel, amikor a buszmegállóhoz értek. A sétaúton még többször hátranéztek, nem követi-e őket valamelyik fiú. Bár az eszükkel úgy vélték, annyira helybenhagyták őket, hogy ez nem valószínű. De az öregek, biztos, ami fix alapon, többször is visszafordították fejüket A zsákmányolt baseballütőt Imre egy konténerbe dugta, amiben építkezési törmelék volt.

Fellélegeztek, mikor meglátták a buszt.

Az megkerülte a végállomás járdaszigetét. Üres volt, csak ők ketten várakoztak rá. Ahogy felszálltak és bemutatták bérletüket, már indított is a sofőr. Meg sem várta, hogy leüljenek, de ehhez már hozzászoktak. A fogódzkodókba kapaszkodva jutottak el a jármű közepéig, ott foglaltak helyet egymás mellett.

Éva elővette a másik „hadizsákmányt”, a bőrfejű okostelefonját. Nekik is volt hasonló, és Éva az interneten is jól boldogult. Évekig ő vezette vállalkozásuk könyvelését a számítógépén.

Az okostelefon képernyője kódolva volt. Így nem tudták ellenőrizni, hová mentette a bőrfejű a videót. Éva odaadta Imrének, hogy szedje szét, és vegye ki a memóriakártyát.

− Aztán legjobb, ha összetöröd. Olvastam, hogy az új mobilok helyzete lenyomozható egy haveri programmal is − figyelmeztette Éva a férjét.

Imre bonyolult zárak javításában jártas keze pillanatok alatt kivette a telefonból a 32 gigabájtos memóriakártyát, és összeroppantotta a készüléket.

− Emlékszel, hogyan ismerkedtünk össze? − kérdezte Évát csibészes mosollyal.

− De bolond vagy. Amíg élek, nem felejtem el. Ahogy caplattunk a buszmegálló felé, minden felidéződött. Mintha egy filmet vetítettek volna elém.

1978 májusában történt. Éva tizennyolc éves volt, éppen felvették az ELTE magyar-történelem szakára. Aktívan kézilabdázott a gimnázium csapatában, és este nyolc körül járt haza az edzésekről.

A környékükön több lányt és fiatal nőt is megerőszakoltak az esti órákban. Éva nem akart áldozat lenni. Akkor varrta az ólommal bélelt tarisznyát, és mindig a bal vállán hordta.

Egyik este két húsz év körüli borgőzös alak lépett elé egy sötét kapualjból. Éva nem ijedt meg tőlük, bár sejtette a szándékukat. Rájuk szólt, hogy ne állják el az útját, mire a két férfi röhögni kezdett, és közelebb léptek. Éva jobb kézzel összeszorította a tarisznya pántját. Nem teketóriázott, lendületes mozdulattal − mintha teljes erővel a kapura dobna − arcul vágta mind a két kötekedőt.

Az ólomsúlyok megtették hatásukat. Éva a magasabbat még ágyékon rúgta, és hazafutott.

A két fiatalember arca annyira bekékült, hogy nem titkolhatták cimboráik előtt a megalázó esetet. A magasabb, huszonkét éves fiatalember ritkán borotválkozott. Két-háromnapos borostája miatt Smirglinek hívták. Talán pont erős szőrzete védte meg arcát, ami kevésbé kékült be, mint a társáé.

A másik fiút Hipónak szólították. Tizenkilenc éves, kék szemű albínó volt, aki még nyáron is sapkával takarta majdnem fehér szőkeségét. Hát az ő arcán napokig látszott a kékes-sárgás véraláfutás.

Munkatársaik néhány évvel idősebbek voltak. Az egyik huszonöt éves, és nem véletlenül nevezték Digónak. Apja valóban olasz volt, akit az anyja egy kamionparkolóban szólított le, és gumihiba miatt esett teherbe. Aztán az olasz sofőr továbbhajtott. Digó haja hullámos, szén-fekete, szemei sötétbarnák, de a bőrszíne teljesen világos volt.

A negyedik barát, a huszonhét éves „korelnök” volt közöttük a legtapasztaltabb. Éppen ezért hívták Dörzsöltnek. Többnek is nézett ki a koránál, mert fejtetőig kopaszodott, és a haját egészen rövidre vágatta. Három vékony társa mellett sörpocakja tekintélyt sugárzott.

Mind a négyen a Fővárosi Teherfuvarozó Vállalat, a Főtefu dolgozói voltak, ahol a két idősebb vezette a teherautókat, a fiatalok voltak a kocsikísérők, vagyis a rakodómunkások. Ha éppen nem feketefuvart vittek, − mert azt nagyon fegyelmezetten intézték −, akkor a vidéki utakon-útszéleken stoppos lányokat, vagy pesti kapualjakba berántva fiatal nőket erőszakoltak meg. Erre igazán nem szorultak rá, de egyszer mégis úgy alakult, hogy a nő, akivel együtt piáltak, nem hajlott a jó szóra, és… Aztán rákaptak a vadászat izgalmára.

Miután jól kiröhögték a két pórul jártat, Dörzsölt megkérdezte:

− Legalább csinos volt a csajszi?

Elhatározták, együtt fogják elkapni a lányt.

Erdei sétaút, november 27.

Colos ordibálására Dagi magához tért. Kicsit még szédült, két kézzel masszírozta a tarkóját. Kisszúnyog a könnyeit törölgette papír zsebkendővel, amit időnként eldobott, és egy újabbat vett elő a dzsekije zsebéből. Colosnak is folyt a könnye, de nem a borsspray miatt, abból ő nem kapott. Viszont a szúrások érzékeny pontokon érték. Nadrágját négy helyen vérfoltok színezték. Bal könyökére támaszkodva az oldalán feküdt. Jobb csuklója a zuhanáskor kificamodott, és nehezen tudta eldönteni, mi fáj jobban.

− Kisszúnyog! Hívtál segítséget? − kérdezte hüppögve Colos.

− Elvitték a mobilom − válaszolta bajtársa szipogva.

− Kurva életbe! Azon voltak a videók... − kiáltott fel kétségbeesett hangon Colos.

− Az enyém itt van, csak nincs térerő. Hívjak mentőt? − kérdezte Dagi szédelegve, és a feje fölé tartotta mobilját.

− Eszedbe ne jusson. Lehet, hogy a vének már a rendőrségen vannak. A mobil bizonyíték. Hogy lehettem ennyire lassú?

− Nem voltál lassúbb, mint legutóbb. Csak az öregember volt kibaszottan gyors. Ilyet csak filmekben láttam − vigasztalta Kisszúnyog.

− Dagi! Sétálj vissza, amíg lesz térerő. Lordot hívd! Végül is ő javasolta a célszemélyeket a próbatételhez. Kérd meg, jöjjön értünk autóval. Nem hívhatunk taxit. Összevérezném az ülést, és a sofőr még jelentené − mondta Colos határozott hangon.

Újpest, 1978. május 30.

Éva óvatosságból más útvonalat választott, ezért a következő napokban a „vadászok” hiába cirkáltak le és fel a környéken Dörzsölt Trabant márkájú autószerűjével.

A negyedik napon, este negyed kilenc körül már éppen lemondtak a keresésről, amikor a szerencse melléjük szegődött. Az egyik mellékutcán hajtottak, amikor észrevették a lányt. Hipó már hátulról felismerte a jellegzetes tarisznyáról. Dörzsölt a Trabanttal megelőzte, hogy láthassák a lányt elölről is, majd tízméternyire leparkolt előtte a járda szélén. Éva ötven méterre volt a házuk kapujától, amikor a Trabant megállt. Két férfi szállt ki a kocsiból, farmernadrágban, kockás ingben. A sofőr fejtetőig kopaszodott, és sörpocakja volt, a másik átlagos testalkatú, zsíros sötétbarna haját hátrafésülte, ami hangsúlyozta olaszos macsó kinézetét. Nem törődtek a lánnyal, csak előre hajtották az ülést, hogy hátulról is ki tudjanak kászálódni utasaik, akiket testükkel takartak.

Éva nem fogott gyanút, csak amikor melléjük ért, és felismerte a két utasban a támadóit.

Akkor már késő volt.

A keskeny járdán hirtelen közrefogták, és a kopaszodó a falhoz szorította. Évának esélye sem volt az ütéshez. A férfiak már tudtak a veszélyes tarisznyáról, és lefogták a karját. Hiába próbált rúgásokkal védekezni.

A kétségbeesett segélykiáltás még belehasított az utca esti csendjébe, de az ott lakók lehúzott redőnyök mögött nézték a tévéhíradót, vagy egyéb dolguk miatt nem hallották. Esetleg egyszerűen nem akartak beavatkozni az utcai inzultusba.

Büdös, dohányszagú kéz fogta be Éva száját. Ő tovább küzdött, próbált beleharapni Dörzsölt vaskos tenyerébe, amikor egy kés pengéje feszült az álla alá. A késes a másik kezével az áldozat haját ragadta meg, és nagy erővel a falhoz verte a fejét. Éva számára megszűnt a közvilágítás.

Kabul, 2019. november 28. Csütörtök, 00:02

Dávid nem bírt elaludni, járt az agya. Felidéződtek a múlt emlékei, és egyúttal több kérdés is felmerült a fejében. Az egyik, amire még nem adott magának őszinte választ: miért állt be a francia Idegenlégióba?

Ha túlteszi magát a megszégyenülésen és folytatja a lakatosmunkát az apja mellett vagy számítástechnikai ismereteit hasznosítja, akkor nem jut eszébe pályát módosítani. Legalább is nem az életveszélyes katonai tűzszerészhivatást választja. Az aknamentesítés fontosságára légiós küldetéseinél ébredt rá. Ezt a munkát elsősorban tűzszünetben vagy békeidőben lehet végezni. Mint a jugoszláviai polgárháború után, vagy most Afganisztánban, amíg tart a békés időszak. Gondolatai úgy csapongtak, mint a felriasztott madár raj.

Eszébe jutott Párizs, 2010 novembere, amikor nem hallgatott az edzőjére. Sokszor az önfejűsége vezette győzelemre, és pont az önfejűsége miatt követte el azt a hibát, amit másnap nem tudott megbocsájtani magának.

Újpest, 1978. május 30.

Az újpesti utca másik oldalán fák árnyékolták a járdát. A huszonhárom éves fiatalember örömében szinte szökdécselve lépkedett. Aznap kapta levélben az értesítést: felvették a Miskolci Műszaki Egyetem Gépész-mérnöki Karára. Háromszor próbálkozott a Budapesti Műszaki Egyetem felvételi vizsgáin, de miután az apja a vérbe fojtott ötvenhatos forradalom után négy évig börtönben ült, az egész családra rányomták „a rendszer ellensége” bélyegzőt, pedig ő még csak egyéves volt ’56-ban.

Hiába produkált jó eredményt a felvételin, nem vették fel a budapesti egyetemre. Családi barát ajánlására jelentkezett Miskolcon, és végre sikerült.

Éppen a vívóedzésről igyekezett hazafelé, amikor az utca túloldalán észrevette a lányt. Messziről is látszott, csinos, jó alakú. Egyenes háttal, határozott léptekkel közeledett a kivilágított oldalon. Aztán egy szürke Trabant állt meg úgy tíz méterre előtte, és két férfi szállt ki a kocsi első üléseiről, majd még két fiatalabb. Közben a lány melléjük ért, ahogy az árnyékos túloldalon haladó fiú is közelebb került a Trabanthoz.

A két idősebb férfi hirtelen elkapta a lány kezeit, és a falhoz szorította. A lány hangosan sikoltott segítségért, de pocakos befogta a száját. A fiatalember megállt egy vastag fa mögött. Keze ökölbe szorult, amikor azt látta, hogy a másik támadó kést nyom áldozatuk álla alá, majd a kopaszodó a falhoz verte a lány fejét, aki eszméletlenül lecsúszott a járdára. A fiúban felszaladt az adrenalin szint.

Nem véletlenül választotta a kardvívósportot. Náluk ez családi hagyomány, és mindig vonzották azok a hősök, akik a gyengébbek mellett rántottak kardot.

Nem sokáig tétovázott. Kardját soha nem hagyta az edzőteremben, mert nagy becsben tartotta. Kiválóan vívott vele a versenyeken, de felmérte: négy felnőtt támadóval szemben nincs esélye, ha a gombvégű hajlékony pengével csapkodná őket.

Mindig gyorsan hozott döntést, bár a mostanit nehéz szívvel tette.

Két kézzel markolta a kardot, és három hajlítással letörte húszcentis hajlékony végét. Sporttáskáját a fa tövében hagyta, és a Trabantnál termett.

Lord

Lord harmincéves lesz decemberben. Öt éve végzett informatika szakon egy berlini egyetemen, és még három évig a német fővárosban dolgozott rendszerfejlesztőként. Munkáját albérletében végezte, közben bejárt az egyetem kommunikáció szakára, hogy bővítse ismereteit. Kiválóan beszélt németül és angolul.

A fiatalember nem ismerte vér szerinti szüleit. Nevelőotthonban cseperedett fel, és hatévesen került egy gyermektelen házaspárhoz, akik odaadó szeretettel gondoskodtak róla. Ezt jó magaviselettel és kiváló tanulmányi eredményekkel hálálta meg, amikor évet veszítve, hétévesen elkezdte az általános iskolát.

A gimnáziumban legtöbben az angol nyelvet választották. A fiú a németet. De otthon, az interneten az angolt gyakorolta. Már harmadikban megszületett elképzelése a továbbtanulásról.

Minden tantárgyból jeles osztályzatot szerzett, de a nyelvtanulásra összpontosított. Szabad idejében edzőtermekbe járt.

A kiváló érettségi után egy utazásszervező cégnél helyezkedett el, és közben német egyetemekre szóló ösztöndíjakat pályázott, amit 2009 tavaszán el is nyert. Ősszel már Berlinben kezdhette egyetemi tanul-mányait. Fokozatosan eltávolodott nevelőszüleitől, és nem csak földrajzi értelemben.

Becenevét a berlini egyetemen ragasztotta rá az informatika tanára. Később a hallgatótársai is Lordnak kezdték szólítani, mert az órákon mindig öltönyben, nyakkendővel jelent meg. Meleg időben zakó nélkül, de a keményített gallérhoz és a nyakkendőhöz ragaszkodott. Öltözködési szokását nevelőapjától vette át, aki mindig elegáns öltönyben, makulátlan tisztaságú ingben, nyakkendővel indult munkába egy biztosítási cég üzletkötőjeként.

Mikor Lord elkezdte egyetemi tanulmányait a sokféle kisebbség olvasztótégelyének számító Berlinben, még ő is liberális eszméket vallott. 2011 tavaszán gyökeresen megváltozott a gondolkodása, ahogy az élete is.

Kabul, 2019. november 28.

Dávid nehezen aludt el. Reggel kilenckor ismerős hang ébresztette. A szőke svéd belgyógyász doktornő, Elle Nielsen egy éve volt a szeretője. Igyekeztek ezt diszkréten kezelni, mert a katonák között a féltékenység rontja a bajtársi kapcsolatot, ami a terepen élet-halál kérdése.

Elle azzal álcázta magát, hogy jóba lett egy afroamerikai nővérrel, aki szintén azzal rázta le a randiért esedező katonákat, hogy ő a lányokat kedveli.

Dávid a kötelező angol mellett jól beszélt franciául, és a kórház mosodájának parancsnoka egy francia törzsőrmester volt, aki örült, hogy anyanyelvén beszélgethet a szimpatikus magyar tűzszerésszel. Hamar összebarátkoztak; a francia férfiak a titkos szerelmi kapcsolatot szentnek tartják. Dávid előtt megnyílt a hátsó ajtó, amin keresztül fehér orvosi köpenyben, észrevétlenül jutott be a doktornő ügyeleti szobájába. De most, ebben az állapotában nem szívesen tartózkodott a kórházban.

− Dávid! Nagyon sajnálom, ami veled és a társaddal történt. Tudom, hősiesen cselekedtél. Kevésen múlt, hogy nem vesztél oda te is − szólalt meg Elle, és két kézzel megfogta a férfi ép bal kezét. Az arcához emelte, és megcsókolta.

− Mennyire érsz rá? Segíthetnél lezuhanyozni.

− Rendben, értem én − mosolygott rá okos kék szemeivel a skandináv szépség. − Még bizonytalan vagy az állóképességedet illetően.

Felállt, kinyitotta a kis kórterem ajtaját, kiakasztott egy táblát, és bezárta az ajtót. A figyelmeztető táblára az alábbi szöveget nyomtatták angol nyelven: „Ne zavarj! Az ápolt a szükségét végzi.”

Dávid valóban szükségét érezte, hogy megbizonyosodjon, a férfiasságát nem érte trauma. A doktornő ügyes kezekkel segítette a zuhanyozásban.

Újpest, 1978. május 30.

A kopaszodó férfi kitárta a Trabant jobb oldali ajtaját. Az alélt lányt a két fiatalabb vonszolta az úttestre, láthatóan azzal a szándékkal, hogy betuszkolják a hátsó ülésre. A negyedik tágra nyílt szemekkel nézett a váratlan jövevényre. Ő még a járdán állt, éppen zsebre tette a zsebkését.

− Fiúk! Ez így nem lesz jó − szólt rájuk az ifjú magabiztos hangon. Kardját a jobb kezében lógatta, a hegyével megkarcolta az úttest macskakövét, ami a feszült csendben idegesítő hangot adott.

− Nézzétek csak! Itt van egy Zorro gyerek, a lányok álmainak védelmezője. Csak a kalap és a fekete álarc hiányzik − szólalt meg a kopaszodó férfi vigyorogva. − Mit akarsz azzal a vívótőrrel? Elpaskolod a fenekünket? − folytatta heherészve, mire a másik három is felröhögött.

− Ez egy vívókard, és letörtem a végét. Úgyhogy jobban teszitek, ha elengeditek a lányt, amíg még szépen kérem.

Erre a zsíros hajú újra előhúzta csontnyelű, hosszú pengéjű bicskáját a nadrágzsebéből, és a magányos hősre mordult:

− Ennek legalább éle is van, és szívesen megforgatom benned, ha nem takarodsz el, kis pöcs! − mondta lekezelő hangsúllyal, és megkerülte a Trabantot. Odaállt a kopaszodó potrohos jobb oldalára.

− Nem tudsz számolni? Mi négyen vagyunk − szólalt meg újra az idősebb. Közben a két fiatalabb leengedte a lányt a macskakőre a Trabant mellé, aki ültében nekidőlt a kocsi oldalának, bal válla az ajtónyílásba csúszott.

A fiatalember egy pillantást vetett rá, és úgy látta, még nem tért magához. A két fiatalabb zsivány kihúzta magát, és egy lépést tettek „Zorro” felé.

A vívó látta rajtuk, hogy a grundfocin és a pingpongon kívül nem sokat sportoltak, bár a fizikai munka nyomot hagyott izomzatukon. A pocakosról a kora és a sörhasa miatt nem tudta eldönteni, mire képes, de őt tartotta a legkeményebbnek. Azt nehéz lett volna felmérni, mennyire ügyes bunyósok egy kocsmai verekedésben, ráadásul a zsíros hajú késsel fenyegette. Felfogta, ha mögé kerül valamelyik, veszít.

Ezért ő kezdeményezett. Villámgyors előreugrással kiverte a bicskát a rosszfiú kezéből, és ahogy az földet ért, a Trabant alá ütötte a kard hegyével.

Digó fájdalmában felüvöltött. Sérült kezéből csöpögött a vér.

A következő szúrás a mellette álló fiatalabb suhanc bal combját érte a térde felett, mire az jajgatva szorította a kezét a sebre.

A magányos hős gyorsan hátrált, és kivédte a kopaszodó támadását, aki oldalról akarta ököllel megütni.

A lendülő jobb kart a könyökhajlatban szúrta meg, és rögtön a sapkát viselő albínó felé mozdult, aki nem várta meg a döfést, jobbnak látta felhúzni a nyúlcipőt. A kopaszodó nagyszájú ráébredt, hogy hiába voltak négyen, végül alul maradtak, és szitkozódva a kormány felőli ajtóhoz somfordált. A karját fogva szorította el a vérzést.

Aki a térde felett kapta a szúrást, bicegve elindult a társa után.

A kopaszodó idegesen próbálta indítani a Trabantot. De rájött, hogy nem jutna vele messzire, mert közben a „Zorro gyerek” mindkét első kerékgumiba többször is beleszúrt.

Akinél a kés volt, lábbal arrébb akarta lökni a lányt a kocsi ajtajából. Az áldozat éppen magához tért. Két kézzel ragadta meg támadója cipőjét, teljes erővel felrántotta, és közben megcsavarta a bokáját.

A fiatal férfi hanyatt esett.

A hős elismerően bólintott a lányra, és felsegítette az úttestről. A lány kiegyenesedett, eltolta magától megmentőjét, és jól célzott rúgással ágyékon találta a földről éppen feltápászkodó férfit. A zsíros hajú összegörnyedt a fájdalomtól, és csak artikulálatlan hangok jöttek ki a szájából. A lány ráordított:

− Hol van a tarisznyám, te mocsok?

Az a Trabant felé biccentett, mire a hős kitárta az anyósülés ajtaját, és bedugta a kard hegyét.

− Most szépen add ki a hölgy táskáját! − parancsolt rá a kopaszra, aki meghunyászkodva nyúlt hátra a tarisznyáért, és az ülésre dobta.

Közben rendőrségi sziréna hangja hallatszott a távolból.

Dörzsölt rátekert egy rongyot sebesült karjára, kikászálódott a kocsiból, és Digó segítségére sietett. Egymást támogatva igyekeztek minél messzebb kerülni vereségük színhelyétől.

Megérkezett a szirénázó, kék fénnyel villogó rendőrségi Moszkvics. Két egyenruhás rendőr szállt ki a járőrautóból. A fiatalok beszámoltak a történtekről, de a rendőr elvtársak nem hajlottak arra, hogy a támadók után menjenek. Azt sem engedték, hogy a lány hazaszólhasson a szüleinek. Ehelyett beültették a fiatalokat a kék-fehér rendőrségi autó hátsó ülésére, és elindultak a kerületi kapitányságra, hogy rendesen felvehessék a jegyzőkönyvet a történtekről. A járőrkocsi sziréna nélkül hajtott. A rendőrök nem voltak beszédes kedvükben. Felismerték a Trabantot a rendszámáról.

A lány zavartan kérdezte a fiút.

− Bocs, hallottam a neved, amikor a rendőrnek bemutatkoztál, de nem tudtam megjegyezni, még most is szédülök egy kicsit.

− Fehér Imre vagyok, te meg Kardos Éva. Én biztosan nem fogom elfelejteni a neved. Csak engem kérdezz, ha esetleg amnéziád lenne.

− Ez jó. Nemcsak hősiesen megmentettél, de humorod is van − szólt vissza Éva mosolyogva. − Egyébként nagyon, de nagyon köszönöm. A két fiatalabbal volt már randim. Akkor pofán csaptam őket a tarisznyámmal, és elfutottam... Ez most durvább helyzet volt.

− Mit tartasz a tarisznyádban? Jó nehéz. A penge meghajlott, amikor kiemeltem a Trabi üléséről.

A lány közelebb hajolt a fiúhoz, és suttogva mondta, nehogy meghallják a rend őrei.

− Ez a titkos önvédelmi fegyverem. Két sor horgászólmot varrtam a széleibe.

− Én meg ezzel a karddal versenyeztem. De letörtem a végéből a hajlékony részt az ütközőgombbal. Biztosra kellett mennem. A rugalmas végű karddal nem tudtam volna megfutamítani négy felnőtt férfit. Meghegesztem, és dísz lesz a szobámban. Vívni már nem szabad vele, mert életveszélyes lenne, ha szúrás közben eltörik − mondta Imre. Hangját szomorúság fátyolozta.

− Hegesztő a szakmád? − kérdezte Éva.

− Nem, lakatos, de egy lakatosnak is kell tudni hegeszteni. Egyébként már nem sokáig dolgozok az apám műhelyében. Ősztől Miskolcon tanulok gépészmérnöknek. Ma kaptam értesítést az egyetemtől. Itt van a táskámban a levél. A szüleim még nem is tudnak róla.

− Gratulálok. De érdekelne, mennyibe kerül egy ilyen kard. Mert a szüleim biztosan kifizetik, ha megtudják, mi történt.

− Hát... Elég sokba − mondta Imre elgondolkodva.

Akkor még sejtelme sem volt, mennyire sokba...

Rákoskert, 2019. november 27.

Lord mint ifivezető, az Árja Bajtársi Szövetség ifjúsági szekcióját irányította Budapesten. Az egyszerűség kedvéért régi becenevét használta a bajtársak között is. Most rákoskerti úszómedencés házában kelletlenül nyúlt dallamosan csengő mobiljáért. Legszívesebben kinyomta volna a hívást, de megegyezett Colossal, vészhelyzetben zavarhatják. Dagi számát látta a kijelzőn, tudta, hogy együtt indultak a harmadik próbatételre. Sejtette, valami balul sült el, tehát: vészhelyzet állt elő. Fogadta a hívást.

− Szia, Dagi! Valami probléma adódott?

− Még hogy probléma? Az a két öreg, akire ráküldtél minket, régeb-ben valamilyen titkos ügynökök lehettek. A férfi egy tőrrel kicsinálta Colost, a nő engem leütött, és Kisszúnyogot könnygázzal fújta le. Az ő mobilját és a Colos ütőjét is elvitték. A Colos mobilja eltört, és négy helyen vérzik, kórházba kellene vinni...

− Lassíts! Vegyél mély levegőt, és csak arról beszélj, merre vagytok! − vágta el a szóáradatot Lord.

Végül abban állapodtak meg, hogy autóval elmegy értük. Addig támogassák Colost a sétaút elejéig, mert oda nem hajthat be.

Dagi kicsit megnyugodva ment vissza bajtársaihoz.

Lord a Pesti úton alig találkozott járművekkel. Mégsem lépte át a sebességhatárt, de jól kihasználta a közlekedési lámpák zöld hullámát. Németországban hozzászokott a fegyelmezett autóvezetéshez.

Újpest, 1978. május 30.

A kapitányságon az ügyeletes őrmester már tudott az érkezésükről. Mire felvette a két fiatal adatait, az emeletről lejött értük Sárközi András nyomozó hadnagy. A huszonhét éves, százhetvenhat magas, sportos testalkatú rendőrtiszt civil ruhát viselt: világoskék inget és szürke kordnadrágot, vászonzakóját a szobájában hagyta.

Négy éve avatták fel a rendőrtiszti főiskolán, azóta Újpesten telje-sített szolgálatot. Betöréses lopások után nyomozott, de ügyeletben más, problémásabb esetek is az ő asztalára kerültek.

Imrének első pillantásra ismerősnek tűnt. Ráadásul egyből szimpati-kusabbnak nézett ki, mint a két járőr, akik beszállították őket.

A nyomozó bemutatkozott, és előre terelte a két fiatalt a lépcsőn. Az emeletre érve csak Évát kísérte az irodájába, hogy kikérdezze a történtekről.

A lány csak a támadás kezdeti perceiről tudott érdemben beszámolni. Amikor magához tért, a küzdelem már lejátszódott. Annyit tett hozzá, hogy Imre mentette meg, mert a két fiatalabb támadó egy hete már megpróbálta elkapni, de akkor sikerült elfutnia előlük.

A nyomozó két ujjal pötyögte le vallomását az írógépen. Megkérte Évát, olvassa el, és írja alá, ha mindennel egyetért.

Éva aláírta. A nyomozó még megkérdezte:

− Hogy érzi magát? Talán jobb lenne, ha bevinnénk a kórházba, és kivizsgálnák, nem lett-e agyrázkódása.

− Azt hiszem, rendben leszek. Mostanra teljesen kitisztult a fejem.

− Jól van. Remélem, elkapjuk a csibészeket. Kérem, küldje be a barátját − mondta elköszönés előtt a nyomozó.

Éva nem javította ki, hogy Imre nem a barátja.

Kilépett a rendőrkapitányság emeleti folyosójára, és odaszólt Imrének, hogy menjen be a nyomozóhoz.

− Megvársz, hogy hazakísérhesselek? − kérdezte a fiatalember.

− Persze, bár a szüleim halálra aggódják magukat.

− Gyere vissza a nyomozóhoz, és kérd meg, hogy telefonálhass.

− Rendben, az jó lenne − mondta Éva. Elmosolyodott. A fiút első perctől kezdve kedves, udvarias srácnak tartotta, plusz milyen jóképű...

Együtt léptek be Sárközi hadnagy irodájába, aki éppen felállt, és a helyére tette a telefont.

− Az édesapja telefonált az ügyeletre. Hozzám kapcsolták, és meg-nyugtattam, hogy hamarosan hazaviszi egy járőr. Menjen le az ügyeleti pulthoz, az őrmester visszaadja az igazolványát. Addig intézkedek, hogy legyen szabad járőrkocsi. A jegyzőkönyv felvétele a fiatalemberrel még hosszasan elhúzódhat − mondta Évának a nyomozó, és akkor még nem is gondolt arra, mennyire elhúzódhat a fiatalember kihallgatása.

− Köszönöm, hogy hazavisznek − mondta a lány a nyomozó felé, majd a fiúhoz fordult. − És Imre, neked is köszönök mindent. Ne hara-gudj, hogy nem várlak meg − mondta Éva, és gyors puszit nyomott Imre arcára, aki bele is pirult. Aztán a lány benyúlt a tarisznyájába, kivett egy kisméretű spirálfüzetet és golyóstollat. Felírta nevét, telefonszámát, és Imre kezébe nyomta a letépett cetlit.

Miután a lány becsukta maga mögött az iroda ajtaját, Sárközi hadnagy hellyel kínálta a fiatalembert. Imre türelmesen várt, amíg Sárközi megszervezte Éva hazaszállítását. A várakozás közben jött rá, találkozott már a nyomozóval az Újpesti Dózsa SC központjában, hiszen a Dózsa a Belügyminisztérium csapata volt, és sok rendőr sportolt az egyesületben. De nem látta értelmét, hogy szóba hozza. Szeretett volna minél hamarabb túl lenni az egészen. Őt is várták a szülei, és ritkán maradt ki késő estig az edzések után.

Ráadásul az egyetemi felvételéről szóló levelet még nem is látták, pedig ők is örülni fognak – gondolta Imre.

Az értesítést sporttáskájában őrizte, amit most a szék mellé tett a padlóra, a kardjával együtt.

A falióra fél tízet mutatott.

A nyomozó felvette a szokásos adatokat, és elkezdődött a vallomás az esti eseményről. Teljes összhangban volt Éváéval az inzultus első perceiről.

Azután következett a csetepaté története egészen odáig, amikor Éva magához tért, és a táskáját követelte, amit a Trabant vezetője oda is adott.

Az elhangzottakat a nyomozó elég gyorsan legépelte. Közben meg-csörrent az asztalán a fekete bakelittelefon. Sárközi hadnagy a faliórára pillantott, negyed tizenegyet mutatott. Felvette a telefonkagylót, és beleszólt. Hangja megváltozott, miután felfogta, hogy a kapitányság parancsnok-helyettesével beszél.

Domby Klinika, 2019. november 28.

Dr. Szerény Bernadett pszichiáter megkérte a bankár kisfiát, maradjon még néhány percig a szobában, ahol közel két órát beszélgettek. Négyszemközt akart találkozni a hallban várakozó édesanyával. A bemutatkozás után rögtön a lényegre tért.

− A fiuk már jól van. De beszélnem kellene a nővéreivel is.

− Miért? Mit mesélt Ármin? Szereti másra hárítani a felelősséget − mondta az anya rezignáltan.

− A fia elmesélte balatoni élményét − folytatta a pszichiáter. − Ugye előfordult, hogy a lányok felügyeltek rá, amíg ön a férjével a jachtklubban töltötte az estét? − tette fel kínos kérdését, amivel az anya szavahihetőségét akarta tesztelni.

− Igen. Tíz nap alatt talán háromszor...

− Egy ilyen alkalommal a fia rajtakapta a nővéreit, hogy marihuánás cigarettát szívnak. Megzsarolta őket, hogy beárulja őket, ha nem adnak neki is. Így próbálta ki a füves cigit, de állítása szerint rosszul lett tőle. A lányok kinevették, és ők ajánlották, inkább szipózzon. Műanyag zacskóba körömlakklemosót öntöttek, s odaadták neki, szívjon belőle. Ezzel kezdődött rendszeres a kábítószer-használat. Akkor lett rosszul, amikor egy barátja ajánlására erősebb anyagot tett a zacskóba.

− Szent egek! Ezt el sem tudom képzelni a lányaimról − hápogott az asszony. Aztán összeszedte magát. − De beszélek a férjemmel. Hol van a privát rendelése? Szeretném, ha diszkréten kezelné az ügyet.

A pszichiáter elővette névjegyét, és átadta az anyának.

− A diszkréció nálunk szakmai követelmény. Az lenne szerencsés, ha első alkalommal a három gyermekével együtt jönne, és örülnék, ha a férje is jelen lenne. Hallottam, milyen elfoglalt, de talán egy órát tud arra szánni, hogy a gyerekek mentális állapota javuljon. Hívjanak, egyeztetünk időpontot.

− Rendben, köszönöm az eddigieket is. Ezek szerint megérti, miért kell beszélnem az urammal. Akkor most hazavihetem a fiamat?

− Igen. De van egy másik probléma is, ami nyomasztja a fiát.

− És mi lenne az?

− Elárulta nekem, hogy azért menekült az önpusztítás felé, mert nem szeretne jövőre bentlakásos elit gimnáziumban tanulni. Ezen el is csodálkoztam, mert azt hittem, már gimnazista. Amikor megkérdeztem a beszélgetés kezdetén, mennyi idős, azt mondta, elmúlt tizennégy.

− Igen, szeptember tizenkilencedikén… Évet veszített, most végzi a nyolcadik általánost. Tényleg tiltakozott, amikor a férjem vázolta, milyen tervei vannak a jövőjére nézve.

− Ezt újra át kellene gondolni a férjével. Valószínűleg jól érzi magát abban a környezetben, amiben jelenleg él, és a mostani barátaival szeretne egy közeli gimnáziumban továbbtanulni.

− Értem − felelte az anya. − És már azt is értem, miért romlottak idén a jegyei. Eddig minden tantárgyból színjeles volt. Most meg arra hajt, hogy fel se vegyék az elit iskolába.

− Okos gyerek. Erről nem beszélt, de lépniük kell. Nem lenne szerencsés, ha sokáig húznák az időt. Ne várják meg, hogy súlyosbodjon a helyzet. Most a lányokra is gondolok. A füves cigi csak kezdő lépés a keményebb drogok felé.

Ezzel az asszony tökéletesen tisztában volt.

Újpest, 1978. május 30.

Imre csak szófoszlányokat hallott, és a nyomozó válaszait, amik egyre kevésbé voltak megnyugtatók számára.

− Igenis, őrnagy elvtás! Igen, értettem. Az elkövetőt éppen kihall-gatom. Rendben, tisztázom a jogállását. Igen, mindent a parancsa szerint intézek. Jó éjszakát, őrnagy elvtás...

Sárközi nyomozó a helyére tette a telefonkagylót. Egy pillanatra becsukta a szemét, mély levegőt vett, majd felnézett a plafonra, és csak utána szólalt meg.

− A kapitányság parancsnokhelyettese telefonált. Valaki felhívta, és pont ebben az ügyben tájékoztatta. Amit az őrnagy elvtárs nekem elmondott, más fényben tünteti fel az ön vallomását.

− Ezt most nem értem. Én semmiben sem hazudtam önnek − szólalt

meg Imre zavartan. Gyomra összerándult.

− Lehet, hogy most ezt így is hiszi. De nem mondott el mindent, és a négy sértett egybehangzóan cáfolja, amit eddig a jegyzőkönyvbe felvettem.

− Mit állítanak? És mit nem mondtam el?

− Kezdem az elején. Állításuk szerint a lányt ájultan találták a járdán, a fal tövében. Csak segíteni akartak, hogy minél előbb kórházba kerüljön. Ezért ketten megfogták, hogy a Trabant hátsó ülésére helyezzék. Ezt akadályozta meg ön − feltehetően féltékenységből −, és a fegyvertelen férfiakra támadt egy letört végű vívótőrrel. Maga mindig ilyen veszélyes fegyverrel sétál az utcán?

− Igen. Ha edzésről megyek haza, mindig magammal hordom a vívó-kardom. Ifjúsági Budapest-bajnok voltam, ma a kerület legjobb kardvívói között tartanak számon. Esélyem van bekerülni a válogatott keretbe. A kardomat apámtól kaptam tizennyolcadik születésnapomra. Gondolja, hogy letöröm a végét, ha nem látom elég durvának a helyzetet? Sosem láttam a mai este előtt Kardos Évát, aki valódi veszélyben volt. És több lányról is hallottam, akiket kapualjba szorítottak, és megerőszakolták őket. Hagytam volna annyiban? − kérdezte Imre, hangját önkéntelenül felemelte. Tudta, hogy csak rosszul járhat a rendőrrel szemben, de felháborította a nyomozó váratlan pálfordulása a telefonhívás után. Nehezen tudott uralkodni az indulatain, és még megkérdezte:

− Maguk hányat fogtak el az utcai erőszaktevők közül?

− Eddig csak négy feljelentés érkezett, később azokat is visszavonták − mormogta a nyomozó. − De most nem róluk van szó.

− Arra nem gondoltak, hogy közben megfenyegették őket, vagy nem vállalták az eljárással együtt járó tortúrát?

− Ne játssza itt a detektívet! − emelte fel hangját a nyomozó hadnagy, de ingerültsége mögött jócskán az állt, hogy hitt a fiatal sportolónak, de a kezét megkötötte a felettese. − Inkább arról beszéljen, miért hallgatta el, hogy több helyen is kiszúrta a Trabant két első gumiját!

− Azért szúrtam ki a kerekeket, hogy a banda ne tudja elhagyni a helyszínt, és a rendszám alapján megtalálható legyen a tulajdonos. Pont ezzel akartam befejezni a vallomásom, csak közbejött a főnöke hívása. Biztosan jó kapcsolatai vannak a trabantosnak, és volt idejük kitalálni ezt a mesét az elalélt lányról. Nem csodálom, hogy összebeszéltek. Azt viszont igen, hogy maga el is hiszi.

Sárközi nyomozó nem volt hülye, és nem is hitte el a mesét. Viszont nemrég kezdődött nyomozói pályafutása, és meghajlott felettese parancsa előtt. Sajnálta a fiatalembert, de nem merte megtagadni az utasítást.

Hogy bebiztosítsa magát az esetleg kirobbanó dühkitöréstől, megnyomta az asztallap alatt elhelyezett néma riasztót. A várakozás ideje alatt vízzel kínálta, hogy elterelje a fiú figyelmét.

Imre valóban szomjas volt, és ivott egy pohárnyit az állott vízből. A kopogásra Sárközi kiszólt, hogy jöjjenek be. Az ajtóban két markos közrendőr jelent meg. Imre két oldalára álltak.

− Felfogta, hogy önbíráskodást és rongálást követett el? A kardját mint bűnjelet lefoglalom. Az éjszakát külön cellában tölti. Az ügyét reggel átadom az illetékes nyomozónak. A sporttáskáját elzárjuk, kap róla elismervényt − mondta határozott hangon Sárközi, és a kollégák felé fordult. − Nem kell megbilincselni, de azért tartsák rajta a szemüket!

Imre úgy érezte, mintha egy vödör jéghideg vizet öntenének a nyakába. Felállt, és szó nélkül elindult az ajtó felé a két közrendőr kíséretében. A nyomozó utána szólt: − Nem akar hazatelefonálni? Nem ártana, ha a szülei szereznének egy ügyvédet.

Imre megtorpant az ajtóban, és összeszedte magát.

− Megtenné, hogy felhívja az apámat? Én most képtelen lennék beszélni vele, de jobb lenne, ha nem aggódnák halálra magukat − válaszolta Imre, és bediktálta lakásuk telefonszámát.

Sárközi eleget tett a fiatalember kérésének.

Az erdei sétaút eleje, 2019. november 28.

Lord éjfél után néhány perccel ért az erdei sétaút bejáratához BMW terepjárójával. Nem volt nagy forgalom, de Rákoskerttől a Rózsadomb több mint huszonöt kilométer. Lord a hátsó ülésre nagyméretű szemeteszsákot terített, arra ültették Colost, hogy ne vérezze össze az ülést. A másik két bajtársat is hátra ültette Colos két oldalára.

Szerencsére nem kellett messzire szállítania a sérültet, de a késői időpont miatt kellemetlen szituáció elé nézett. Úgy tervezte, hogy Colos társait kiteszi a célállomás előtt egy buszmegállóban.

Az Árja Szövetség vezérkara pontosan ezért választotta Lordot az ifjúsági szekció vezetésére. Tudták róla, sosem hátrál meg, és nem nyugszik, amíg nem talál megoldást a felmerülő problémára.

Mivel Lord mindig előrelátóan gondolkodott, erre a váratlan helyzetre is felkészült.

Újpest, 1978. május 31.

Másnap reggel Sárközi átadta Fehér Imre ügyét egy kollégának, aki a vandalizmus és az erőszakos bűncselekmények területén dolgozott. A fiatalembert felvezették a szolgálatát kezdő nyomozó irodájába, ahol Sárközi jegyzőkönyve alapján újra és újra kikérdezte Imrét.

Az „önbíráskodás és rongálás” miatt őrizetbe vett személy nem változtatott a vallomásán.

Délben megjelent Fehér Endre − Imre édesapja − egy ügyvéd ismerősével. Mivel Fehér Imre büntetlen előéletű volt, a nyomozó nem tartotta szükségesnek előzetes letartóztatásban tartani a bírósági tárgyalásig. A törött kard a bizonyítékraktárba került.

Kabul, 2019. november 28.

Dávidnak nem ment úgy, mint a sebesülése előtt, de Elle megnyugtatta.

− Tegnap ébredtél a kómából. Kész csoda, hogy egyáltalán erekciód volt. Amúgy meg nagyon jól csókolsz − mondta a doktornő, és nem csak a szájuk találkozására gondolt. − Most mennem kell. Néhány nap múlva hazaszállítanak. Mindketten tudtuk, nem tart örökké. De még meglátogatlak az utazásod előtt − tette hozzá sokat sejtetően.

Dávid kinyújtózott a kórházi ágyon. Megőrjítette a nő. Bolondult a skandináv szőkékért, és Elle mindenben tökéletes volt.

Eszébe jutott a 2010-es év, és a dán röplabdás lány Párizsban. Hosszú combjai, közepes méretű formás melle, fiúsan rövidre vágott szőke haja. Nem tudott nemet mondani neki, pedig másnap kellett a pástra lépnie a világbajnoki aranyéremért.

Edzőjük figyelmeztette a párbajtőr csapat tagjait. Még most, kilenc év után is jól emlékezett szavaira, amit a délutáni edzés végén mondott: − Ma este kössetek csomót a farkatokra! Holnap a világbajnoki címért fogtok küzdeni. Ne basszátok el!

De ő hagyta, hogy a lány kézen fogja, és felvigye a szobájába, mint valami begerjedt kandúrt. Dávid akkor még azt tervezte, hogy egy menet, és elköszön tőle. A farka vette át az irányítást, négy őrjítő numera sikeredett, keveset ittak is. Azt csak később tudta meg, hogy a dán röplabdás leszerződött egy párizsi profi csapathoz, és az edzője kérésének tett eleget, amikor behálózta Dávidot.

Hajnali kettőkor teljesen kiszipolyozva ért a szálláshelyére. Reggel hatkor társai húzták ki az ágyból. A bemelegítő edzésen csapnivalóan szerepelt. Edzője nem szólt hozzá, de szemei villámokat szórtak.

Az egyéni döntőben a második helyre esélyes francia ellenfele nyert. Látszott rajta, nem is érti, hogyan győzhetett Fehér Dávid ellen. A csapat aranyérme is úszott a lassúsága miatt. Nem várta meg a díjkiosztást.

Amíg a többiek még a versenycsarnokban voltak, becsomagolt, és taxival a Paris Gare de Lyonra vitette magát. Felszállt a Marseilles-be tartó expressz vonatra, és a hosszú úton sem gondolta meg magát. Egyenesen a francia Idegenlégió toborzóirodájába ment, és kitöltötte a belépési nyilatkozatot. A négy hónapos alapkiképzést mint válogatott sportoló viszonylag könnyen végigcsinálta. Az eskütétel után már nem volt visszaút. Szerződése öt évre szólt. Felhívta szüleit, akik teljesen összeomlottak egyetlen fiuk döntése hallatán. Anyja csak annyit mondott: − Olyan önfejű vagy, mint az apád, de akkor is szeretlek.

Újpesti Kerületi Bíróság, 1978. július 26.

A felperesek ügyvédje ragaszkodott a nyilvánosság kizárásához. Ezért sem rokonokat, sem barátokat, de még a Népszava újságíróját sem engedték be a tárgyalásra. Kardos Éva is csak a védelem tanújaként léphetett a tárgyalóterembe, amikor vallomást tett a bíró előtt.

A négy sértett ügyvédje − ügyfelei egybehangzó vallomására hivat-kozva − a lány vallomását fantáziálásnak nevezte, egyúttal arra tett célzást, hogy a tanú védeni szándékozik a számára „hősként” felbukkanó vádlottat, vagy eszméletvesztése után tévképzetei lehettek.

− De az is lehetséges, hogy Kardos Éva eltitkolja Fehér Imréhez fűződő korábbi kapcsolatát, és a vádlott féltékenységből indíttatva esett neki kardjával segítőkész ügyfeleimnek − tette hozzá az ügyvéd.

Imre szerencséjére a csetepaté okozta sebesülések nyolc napon belül meggyógyultak, így tette nem számított súlyos testi sértésnek, illetve gyilkossági kísérletnek. Így a bíróság polgári peres eljárásban ítélkezett, nem büntetőperben. Ez azt is jelentette, hogy a büntetési tételek kevésbé voltak súlyosak.

Imre apja, Fehér Endre és régi barátja, Fekete Móric − akit az ismerősei csak Mónak hívtak − egy Zsiguliban várakozott a bíróság épülete előtt. Csupán Imre leírásából ismerték a négy „felperest”, de mivel azok egyszerre érkeztek a kopaszodó férfi Trabantjával, könnyen azonosítani tudták őket. A bíróság bejárata felé még szótlanul haladtak egymás mellett. Amikor a tárgyalásnak vége lett, már harsányan röhögcsélve távoztak az épületből. Mó lefényképezte őket egy Zenit márkájú szovjet fotoaparáttal, amire 200-as teleobjektívet csavart.

− Azt a kopaszt látásból ismerem. Többször megfordult a Vén Kalózban, Dörzsöltnek hívják. Mértékkel piált, és hol egyik asztalhoz, hol másik társasághoz csapódott. Olyanokhoz, akikről biztosan tudom, a pesti alvilághoz kötődnek. Nem kizárt, hogy besúgó, és rendőrségi kapcsolattartója segített nekik kimászni a slamasztikából − jegyezte meg Mó. − Majd jobban a körmére nézek.

− Nekik kimászni, a fiam életét meg tönkretenni − dörmögte Endre az orra alatt. − Én nem fogom ennyiben hagyni. Remélem, számíthatok rád.

A Széchenyi-hegy déli oldala, 2019. november 28.

Az ifivezető dr. Szoboszlay Győző háza előtt parkolt le. Előtte egy Németországban regisztrált kártyás telefonról felhívta a kórházat. Kiderült, hogy az orvos aznap nem ügyelt. Lord ismerte a sebész otthoni számát, viszont éjfél elmúlt. Mindenképpen kínos helyzet, de nem tehetett mást, telefonált a dokinak. Nem csöngethetett be úgy a sebészhez, hogy az készületlenül nyisson ajtót éjnek évadján.

A ház ablakai sötéten ásítottak, a garázsban sem égett a villany, de kétszárnyú ajtaja méternyire kitárult. A két autó tárolására alkalmas helyiséget utólag építették a ház mellé. Bejárata az utcafronttól nyolc-tíz méterre nyílt.

Lord észrevette az orvost, aki elemlámpával a kezében egy kerekes-széket tolt maga előtt. Kinyitotta a kertkaput, és a terepjáró mellé tolta a segédeszközt. Lefékezte, és átültette Colost, aki fogait összeszorítva kászálódott ki a BMW-ből.

Az ifivezető a másik két megszeppent bajtársat korábban kitette egy buszmegállónál. Az orvos ragaszkodott ahhoz, hogy egyedül jöjjön a sérülttel, és megkérte, távolabbi parkolóhelyre álljon az autójával, hogy az arra járók vagy a szomszédjai ne kezdjenek el agyalni, ki lehet a kései látogató.

Lord egy sarokkal feljebb talált biztonságos helyet a terepjárónak, és visszakocogott az orvos garázsához.

Az igazi büntetés, 1978

A bíró felolvasta az ítéletet, miszerint tekintettel az alperes büntetlen előéletére, egy év felfüggesztett fogházbüntetésre és az okozott kár megtérítésére kötelezte Fehér Imrét.

Imre ügyvédje hasonlóan enyhe büntetésre számított, mint amit a bíró kiszabott. Ezt a fiatalember el is fogadta. Hiába kerestek megerőszakolt nőket, akik felismerték volna támadóikat a négy férfi valamelyikében. Az újpesti szóbeszéd nem vezetett el az áldozatokhoz, vagy azok tagadták le sérelmüket. Így Imre és Éva vallomása kevés volt a négy „sértett” egybehangzó állítása ellen.

De az igazi büntetés sokkal súlyosabb volt.

Az Újpesti Dózsa vívószakosztálya is értesült az esetről. Hiába hittek Imrének, a sportklub a Belügyminisztérium támogatását élvezte. Nem bírálhatták fölül a rendőrségi jelentést, aminek alapján a vádindítványt a felperesek ügyvédje elkészítette. Az erőszakos fellépést nem simíthatták el. Fehér Imre sikeres kardvívó-pályafutása véget ért.

A rendőrségen a második nyomozó, akinek Sárközi hadnagy átadta az ügyet, még a kihallgatás előtt átvizsgálta Imre sporttáskáját, egyéb támadóeszköz után kutatva. Rátalált a letört kardvégre, amit a bizonyítékhoz csatolt.

Ami viszont sorsfordító következménnyel járt Imre életében, hogy a nyomozó beleolvasott a felbontott levélbe, és tartalmáról beszámolt a parancsnok helyettesnek. Az őrnagy elvtárs felhívta a Miskolci Műszaki Egyetem tanulmányi osztályát, és tájékoztatta az osztályvezetőt a felvételt nyert Fehér Imre nevű fiatalember tettéről. Mindezt a hivatalos bírósági döntéshozatal másnapján, puszta jóindulatból.

Az egyetemi felvételt nem kötötték erkölcsi bizonyítványhoz, de a rendőrségi vezetőtől kapott információt a tanulmányi osztály vezetője komolyan vette. Ennek egyenes következménye lett, hogy Fehér Imre nevét törölték a felvételt nyertek listájáról.

Ezek után Imrét behívták a honvédség őszi sorozására. Egyetemi előfelvételisként csak tizenegy hónapot vettek volna el az életéből. Tizennyolc éves kora óta az edzője intézte el felmentését a katonai szolgálat alól, tekintettel kiváló sportteljesítményére.

1978. október másodikán Fehér Imre megkezdte kétéves sorkatonai szolgálatát Zalaegerszegen.

Mindezek ellenére volt egy kedvező hozadéka is az ügynek. Imre megismert egy csodálatos lányt, akit még bevonulása előtt eljegyzett. A leszerelés után házasodtak össze, és az óta is kitartanak egymás mellett jóban, rosszban.

Újpest, Vén Kalóz söröző

A Vén Kalóz söröző különtermét Sakk-Makk Klubnak nevezték el, utalva arra, hogy a sakkon kívül ultizás is folyik a zártkörű klubban. A sakkozók kedden és csütörtökön látogatták, hétfőn, szerdán és pénteken a zsugások játszottak. A hétvégeken rendezvényeknek adtak helyet.

A kártyajáték nem babra ment. Az ultizók tízforintos alapon ütötték a blattot. A piros ulti szubkontrájával több száz forint cserélt gazdát, amikor egy melós havi átlagfizetése háromezer forint volt.

A nyitást követő hónapban, valaki felbontott két csomag francia kártyát, de nem családias kanasztázás céljából. Az ultinál sokkal nagyobb pénzek kezdtek forogni a pókerezők sarokasztalánál. Ott egy estén autót vagy akár egész házat is el lehetett veszíteni. Persze mindez csak félig legálisan zajlott. A kártyaklubban hivatalosan forintos alapon játszhattak a tagok. A klubot Fekete Móric vezette.

1946-ban utcai járőrként kezdett az újpesti rendőrségnél, három évvel később nyomozó képesítést szerzett. Eredményesen oldott meg számos rablási ügyet, és fokozatosan felfelé kezdett lépkedni a ranglétrán. 1954-ben a titkosszolgálathoz vezényelték, és testőr kiképzésen vett részt. Az ötvenhatos események idején Kínában tartózkodott, a BM Szimfonikus Zenekar és a Honvéd Művészegyüttes vendégszereplését kísérő politikai vezető mellett. A forradalmat követő megtorlás több közeli-távoli ismerősét, gyerekkori barátját érintette. Nem sokat tehetett értük, ezért egészségi okokra hivatkozva kérte a leszerelését a Belügyminisztérium állományából. Leszerelésekor őrnagyi rangban szolgált.

Korai nyugdíjából nem sokra futotta, és már két gyermeket kellett eltartani. Ezért esténként pincérként dolgozott, ami kamaszkorát idézte. Apja volt a Mátyás pince séfje. Gyerekként szeretett a konyhában sürgölődni. Móricot a szülei az érettségije után Bécsbe akarták küldeni, hogy tapasztalatot szerezzen az ottani Grand Hotel éttermében.

Ehelyett negyvennégy nyarán munkaszolgálatra vitték. Amíg Schwarz Móric tizenkilenc évesen követ tört Sopronkőhidán, szüleit a jeges Dunába lőtték. Neki sikerült megszökni a kőfejtőből, és a háború végéig az Alpok alján bújtatta egy soproni erdész. Móric azt hazudta, hogy katonaszökevény. Iratai nem voltak, de azok csak rontottak volna a helyzetén. A budapesti anyakönyvi hivatal 1946 tavaszán hagyta jóvá névváltoztatását.

1967-ben megkereste régi felettese, aki az eltelt tizenegy évben mind feljebb lépkedett a ranglétrán, és a BRFK bűnügyi osztályának vezetője lett. Móric azzal a feltétellel lehetett a kártyaklub vezetője, ha vállalja, hogy megfigyeli a vendégeket − akiknek java az újpesti és angyalföldi alvilág ismert figurája volt −, és jelentést ír róluk.

A feladat kicsit hasonlított nyomozói munkájához, és biztosabb jövedelmet jelentett, mint a pincérkedés. Mó igent mondott az ajánlatra.

A Vén Kalóz söröző üzletvezetőjét, Szabó Zoltánt, a kémelhárítóktól nyugdíjazták 51 évesen, még 1965 nyarán. Amikor a söntéspult mögött állt, csak Kalóznak szólították. Elsősorban azért, mert fekete bőr szemvédőt hordott, ami a bal oldali üvegszemét takarta. Másrészt azért, mert sokan úgy vélték, az elszámolásnál kirabolja őket, miután jól bepiáltak.

Nyugdíjazása egy kocsmai verekedés következménye volt, amikor a megfigyelt személy egy széklábbal a fél szemét kiütötte.

A Vén Kalóz nevet Zoltán találta ki 1967-ben, amikor feletteseivel egyeztették a kártyaklub ötletét is, és bemutatták neki Fekete Móricot. Addig a vendéglő az Észak-pesti Vendéglátó Vállalat 31-es üzem-egységeként a bejárata felett tömören és velősen ÉTTEREM felirattal várta a vendégeket. A törzsvendégek remiz-beállónak vagy egyszerűen kocsmának nevezték, mert az Újpest és Angyalföld határán lévő villamos kocsiszín közelében található.

A kártyaklub kilenc asztala közül a négy sarokasztalt a bűnügyi szakemberek bepoloskázták. A régies kinézetű, fából készült asztal-lapokban helyezték el a mikrofonokat. A technikusok apró lyukakat furkáltak a fába, mintha azt szú járta volna keresztül. Néhol több lyuk is látszott furnérozáson, csak mögöttük nem szú, hanem poloska van. A rövidhullámon sugárzó mikrofonok vevőegységei a raktárból leválasztott fülkében működtek. Háromórás felvételre képes, speciális magnetofonok rögzítették az asztaloknál elhangzottakat. Móric másnap felgyorsítva végighallgatta a felvételeket, és a beszélgetések bűnügyre utaló részeit átmásolta arra a magnószalagra, amit a jelentése mellé csatolt.

A kis fülke vasajtajához csak neki és Szabó Zoltánnak volt kulcsa. A raktárba bejáratos vendéglői dolgozók nem is tudtak a kis titkos helyiség létezéséről, mert az épület hátsó frontján ugyanolyan szürkére festett vasajtó nyílt, mint amilyen a raktár hátsó falán szürkéllett, de még senki nem látta kinyílni egyik oldalról sem.

A vasajtókat Szabó Zoltán kérésére építették be, amikor a vendéglőt felújították. Főnökének azzal indokolta a menekülési útvonal kiépítését, hogy nem szeretné a másik szemét vagy akár az életét is elveszteni, ha rosszul alakulnának a dolgok a csehóban.

Berlin, 2011. február 28.

Lord az orvossal 2011. február huszonnyolcadikán ismerkedett meg Berlinben. Emlékezetes este volt.

Egy holland barátjával lépett ki a Barna Medve sörözőből.

Az utca sarkánál négy kreol bőrű fiatalember állta útjukat. Fekete vászondzsekit viseltek, arcukat kapucni árnyékolta. A barátjába kötöttek bele, mert bőrfejűnek nézték. De a barátja nem tartozott a neonáci bőrfejűekhez. Ellenkezőleg, talán túlzottan is toleráns volt minden más etnikum és szexuális irányultság iránt, lévén ő is meleg. Kopaszságát súlyos rákbetegségére kapott kemoterápia okozta, de ezt hiába próbálták a négy agresszív fiatal tudomására hozni. Vagy nem hitték el, vagy nem értették, vagy egyszerűen csak igyekeztek túl lenni szokásos esti programjukon.

Lordot egy bokszerrel fültövön vágták, majd a járda kövezetén addig rugdosták míg elvesztette eszméletét. A söröző egyik pincére tanúja volt a történteknek. Éppen az oldalajtón ment ki dohányozni a mellékutcába, és meghallotta a dulakodást. Kilesett az épület sarkánál, és hívta a rendőrséget. Várakozás közben a mobiltelefonjával videofelvételt készített a kegyetlen támadás befejező perceiről. Sajnos a kapucnis elkövetők végig háttal szerepeltek a videón, így nem lehetett azonosítani őket.

Lord a kórház baleseti sebészetén tért magához.

− Az agyrázkódáson kívül több kisebb-nagyobb zúzódással megúszta a támadást − mondta az ügyeletes sebész. Miután bemutatkozott, kiderült, hogy magyar. Dr. Szoboszlay Győző adta tudtára a tragikus hírt.

− A barátja rosszabbul járt. Megkéselték, és a mentőben elvérzett, mielőtt a kórházba értek. Próbáltuk újraéleszteni, de már nem lehetett megmenteni. Ha még látni szeretné boncolás előtt, odakísérem. A rendőrök is beszélni akarnak önnel, hogy minél előbb elkaphassák a tetteseket − mondta együttérzőn az orvos, és kerekesszéket gurított Lord ágya mellé.

A berlini rendőrség nyomozói mindent megtettek, hogy kézre kerítsék a már gyilkossággal vádolt négytagú bandát. A másodéves egyetemista használható személyleírást adott két támadójáról. Másnap felkérték, segítsen megszerkeszteni a fantomképeket a főkapitányság számítógépén. Ezek alapján az arcfelismerő program tizenhat büntetett előéletű észak-afrikai fiatalembert dobott ki. Lord kettőt azonosított.