MOLNÁR VANDA

Könyv Guru

Budapest, 2026

Everett huszonhárom éves, és már nem hisz a szerelemben. A kisvárosi kávézóban, ahol dolgozik minden nap ugyanúgy telik – a gőzölgő csészék, a megszokott vendégek, a csendes esték. Napjait csak a barátai és a családja színesítik meg.

Aztán egy napon belép az ajtón egy idegen. Talpig feketében, zavartan, dadogva. Miles fél a szavaktól és az emberektől, testén és lelkén régi sebeket hordoz. Csak a csendet és az anyja kaktuszait ismeri, amik még emlékeztetik arra, hogy a szépség néha a legszomorúbb helyen is képes gyökeret verni.

Ketten, akik már nem vártak semmit az élettől, egymásban találják meg azt, amiről azt hitték, elveszett. Egy szerelem története ez – törékeny, őszinte és fájdalmasan szép.

TARTALOMJEGYZÉK

1. rész Everett

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

2. rész Miles

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

3. rész Everett

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

1. fejezet

Reggel nyolckor kialvatlanul ébredtem, morcosan kóvályogtam ki a fürdőszobába. Legelső utam a vécére vezetett, majd az ébresztésnek szánt hideg vizes arcmosás következett, az mindig segített. Ahogy felnéztem a velem szemben lévő tükörbe, a cseppek végigfolytak az arcomon, és az államon állapodtak meg, majd lehullottak. Tanulmányozni kezdtem a nyúzott tükörképem. Zöld szememet az álmos felső szemhéjam árnyékolta be, szőkésbarna hajam összevissza állt, már rám fért volna egy hajvágás. Továbbvittem a tekintetem az orromra, még mindig görbe volt, nem nagyon, csak egy kicsit. Egy általános iskolai összetűzésből én jöttem ki vesztesen. Ahogy elnéztem magam, egy borotválkozás is időszerű lett volna már, de ma nem volt se kedvem, se időm rá. A mosógépen lévő törülközővel felitattam a cseppeket az arcomról, és a fogkefémért nyúltam.

Kikotortam egy tiszta, kávéscsésze logóval ellátott pólót, amit csak bedobtam a táskámba, és már húztam is a sportcipőm. Kicsit sokat időztem a fürdőszobában, és rohannom kellett a melóba. A fülesemet bedugva tempósan indultam el a csípős reggeli hidegben. Pár sarokra a munkahelyemtől egy ismerős alak jelent meg a perifériámon, integetve közeledett felém. Ginny volt az, aki az egyik legkedvesebb munkatársam és barátom lett az évek alatt, amióta a kávézóban gályáztam.

– Jó reggelt! – mosolygott rám.

– Jobbat. Majdnem elkéstem. Úgy kaptam a nyakamba a lábam, hogy csoda, ha nem húztam magam után porfelhőt.

– Biztos már megint sokat szöszöltél a fürdőben. Nem is értem, miért csípted úgy ki magad, úgyis lepattintasz magadról minden srácot.

– Nem csíptem ki magam, és nem mindet építem le. Nem tehetek róla, hogy hülyékből áll a többség. Amúgy meg Valentin-nap van. Hátha ma rám mosolyog a szerencse – rántottam meg a vállam viccelődve. Ginny mosolyogva hagyta szó nélkül a szavaim, és az út hátralevő részét a munkáról csevegve tettük meg.

Beérve a kávézóba rutinosan estünk neki a reggeli teendőinknek, majd közösen pakoltuk ki a friss pékárut, amit nyitás előtt hoztak. Természetesen egy hatalmas, szív alakú porcelán tányéron tálaltunk. A mai nap valamivel több feladatunk volt, ugyanis Valentin-napi különlegességeket is szerzett be Martina, a tulajdonos, aki előző héten lelkesen mutogatott fotókat szív alakú, rózsaszínű csokis sütikről és legalább három különböző díszítésű habos-babos, szívecskés muffinról. Az asztalaink is az ünnephez illő díszítést kaptak egy terítő és némi gyertya segítségével. Pár pillanattal később készen álltunk a kilenc órás nyitásra. A reggel első fele ma nyugodtabban telt, így komótosan készítettünk magunknak egy-egy kávét, azonban lassan megérkeztek az első vendégek, illetve Martina is.

– Na, és milyen terveid vannak mára? – érdeklődtem a vörösesbarna hajú kolléganőmtől, mikor alkalmam volt rá.

– Hát képzeld – kezdte, huncut kék szeme lelkesen csillogott –, rám írt egy srác a napokban! Akartam már mesélni, csak nem nagyon találkoztunk, és elmaradt. Szóval, ő hívott el ma este egy randira. Várom, mert eddig nagyon tetszik, és remélem, élőben is annyira szimpatikus lesz, mint chaten keresztül.

– Tudod, hogy én szorítok neked. Majd egy üveg bor mellett gondolok rád – viccelődtem vele a pultnak támaszkodva, miközben egy konyharuhát vetettem át a bal vállamon. – Na megyek, letörlöm az asztalokat.

A pultot elhagyva komótosan végezni kezdtem a feladatom, az inkább hosszú, semmint széles helyiségben, miközben kibámultam a plafontól majdnem a padlóig tartó ablakon. Az épület adottságai miatt nem lehetett hatalmas üzletterünk, ellenben annál hívogatóbb és kellemesebb belső enteriőrrel rendelkeztünk. Négy szögletes faasztalt tudhattunk a berendezési tárgyaink közt, melyeknek nyers szürkésbarna színe volt. Mindegyiket négy-öt szék ölelte körbe, azonban lehetett bővíteni a helyeket, mivel a hangulat fokozásaképpen széles párkányok toldották ki az ülőhelyeket, amelyeket pokróccal és párnákkal tettünk kényelmesebbé. Egyetlen hely volt tágasabbra megcsinálva, az pedig a sarokkanapés asztal volt, ami a legkedveltebb ülőhelyek közé tartozott. A plafonról faszerkezet lógott le, elősegítendő Martina különleges, argentin futóvirágainak a kúszását, illetve – ugyancsak a hangulat fokozása érdekében – erre a szerkezetre felcsavartunk egy pár sárga fényű égősort is, ez különösen jól mutatott a növényekkel. Ami még közvetlenebbé tette a helyet, azok a magasított székek voltak az átadópult mellett, ugyanis innen az érdeklődő vendégek még rá is láthattak a kávékészítés folyamatára. Akit viszont ez nem érdekelt, és inkább nézte volna a várost az ablak mellett ülve, az is megtalálta a számára megfelelő helyet az említett pult túloldalán.

– Ev, hátra kell futnom az irodába, Martina hívott – szólt oda Ginny, majd el is sietett. Abban a pillanatban, ahogy elhagyta a pultot, már csilingelt is a kis csengettyű az ajtó felett, jelezve, hogy vendég érkezett. Automatikusan köszöntem, és már mentem is a helyemre.

– Szia! Mit szabad adom? – tettem fel a kérdést rá se pillantva a vendégre, és az ujjam már a tablet képernyője fölött körözött, hogy beüssem a rendelést. Mikor várakozásom ellenére sem szólalt meg, ránéztem.

– Sz… Sz-szia! Egy-egy hosszú k-kávét szeretnék – a srác lassan, mégse hibátlanul beszélt, dadogott. Mély levegő után folytatta. – Két cukor, pici hideg tej.

– Elvitelre szeretnéd? – tettem fel neki a rutin kérdést, de olyan volt, mintha nem is én beszéltem volna. Én nem dadogtam, de a hangom elhagyott. Érzékeltem, hogy megrázza a fejét. Szóval itt fogja meginni.

Az ujjam magától mozgott, magától vitte fel a rendszerbe a rendelést és adta át a blokkot. Még arra sem emlékszem, hogyan fizetett, arra viszont igen, hogy talpig feketében volt, baseballsapkát viselt, ami alól barna haj tekergőzött ki. Éjfekete szemek bámultak rám, és telt, szabályos ajkak préselődtek össze zavarukban. Mire igazán kielemezte volna a szemem az arcát, addigra elfordult, és a lehető legtávolabb le is ült. Őszinte leszek, kétszer kellett megcsinálnom a kávét, annyira felkavart ez az idegen, pedig csak egy eszpresszóról beszélünk cukorral meg egy kis tejjel. Nem is értettem, mi van velem, mikor remegő kézzel tettem le az asztalra a megterített tálcát a forró itallal.

– Kedves egészségedre! – préseltem ki magamból még egy mosolyt is, majd visszaiszkoltam a pultba. Szerencsére Ginny is visszatért, így beszélgetésbe elegyedhettem vele, ami el is terelte a figyelmem a vendégünkről, akiről akkor vettem tudomást ismét, mikor az ismerős hangocska jelezte, hogy távozott. Az asztalon borravaló fogadott, méghozzá nem is kevés. Elmélázva dobtam be a gyűjtőüvegcsébe, majd komótosan elmosogattam a csészét.

A nap végére teljesen kimerültem, mind szellemileg, mind fizikailag, de még szociálisan is. Mégiscsak Valentin-nap volt a mai, és sokan gondolták megfelelő randihelyszínnek a mi kis kávézónkat, így elég fárasztó órákat tudhattunk magunk mögött. Hiába éreztem az agyam leamortizáltnak, az a srác egyszerűen nem ment ki a fejemből.

– Merre jársz? – tette fel a kérdést Ginny vidoran.

– Már az ágyamban – kerültem el viccelődve az igazi választ. Úgy tűnt, el is hitte, mert innentől kezdve másról beszélgettünk, vagy egyszerűen csak szótlanul takarítottunk.

Este hatkor zártuk be a kávézót, szerencsére fél hétkor már haza is értem. Tusolás után kusza gondolatokkal feküdtem az ágyba, de ennek ellenére hamarabb elaludtam, mint ahogy azt felfoghattam volna.

***

A szabadnapom unalmas estéjét töltöttem a kanapén heverészve egy sorozattal a képernyőn, mikor megcsörrent a telefonom. A kijelzőn Chris nevét láttam.

– Most szólok, hogy rossz kedvem van – szóltam bele morcosan.

– Neked is szia – morgott vissza leutánozva engem.

Chris volt a legjobb barátom már óvoda óta. Neki mondtam el először, hogy mi a helyzet velem – azt, hogy meleg vagyok, és ő is így tett. Soha nem volt köztünk semmi, olyan volt nekem, mintha a testvérem lenne. Ő volt az, aki a mélypontokat és a legjobb pillanatokat is megélte velem, ahogy én is vele.

– Szia! Mi a helyzet?

– Nincs kedved elmenni valahová? Bulizni akarok – sóhajtott egy nagyot.

– Bepunnyadtam – ismertem be.

– Menjek át, és rázzalak fel?

– Isten ments! Nem ér rá valamelyik modell kollégád? Nekem nincs kedvem.

– Everett Andrew Moore, mi vagy te, nyugdíjas? – Szinte magam előtt láttam karamell szemeinek lesújtó pillantását. – Ezer éve nem voltunk sehol, huszonhárom éves vagy, az isten szerelmére! Egy órán belül ott fogok állni a lakásod előtt, ha nem vagy kész, bemegyek!

– Ah! Jól van! – A válaszom még megvárta, majd kinyomott.

A szívem mélyén tudtam, hogy igaza van, és tényleg jót fog tenni, csak könnyebb volt otthon ülni, semmint megmozdulni. Chris szociális igénye lényesen nagyobb volt, mint az enyém. Míg én gond nélkül elvoltam napokig egyedül, addig ő jóformán egy órát nem bírt ki magányosan, és nem segített a szakítás sem a barátjával. Hozzá képest én már régebb óta gyarapítottam a szinglik táborát, egészen pontosan két éve, de köszöntem szépen, elvoltam így, mint hal a vízben.

Kapkodva söpörtem le magamról a pokrócot, és lezuhanyoztam. Magamra rángattam egy laza, bő szabású farmert és egy egyszerű fehér pólót, amit betűrtem, és egy színes bomberdzsekivel dobtam fel, ehhez a szetthez egy fehér tornacipőt társítottam. A telefonomon kívül, amelynek a tokjában a személyim volt, mást nem is vittem magammal. A hajamat belőttem egy kis hajlakkal. Ha már hosszabb a szokottnál, és lehetett vele „most kelteatást elérni, kihasználtam.

Ahogy ígérte, Chris egy óra múlva az ablakom alatt állt, és várt rám. Nem túl nagy lendülettel haladtam felelé a lépcsőn, nem mondom, hogy megjött a kedvem a szórakozáshoz, de jól éreztem magam kicsípve, mackóalsó helyett farmerben.

– Már azt hittem, nem jössz – cukkolt grimaszolva, a fejét vakargatva. Eközben a pár milliméteres sötét haja ugyanolyan maradt. Irigyeltem érte, bezzeg, ha én csinálnék ilyet, a beállított séróm úgy nézne ki, mintha egy hurrikánnal találkoztam volna.

– Mindketten tudjuk, hogy alig egy perce értél ide.

– Ez nem is igaz. Már két perce állok itt.

A hely, ahová mentünk, nem a túlzottan felkapott, de nem is a legolcsóbb bárok közé tartozott. Ha nagy nehezen rá tudott venni a barátom, hogy kimozduljak, akkor mindig ide jöttünk, ahol a csaposoknak már régi cimborái voltunk. Persze ez a bár kicsiny városunk legmegbotránkoztatóbb helye volt a nagymamák és a maradibb családanyák és apák szemében. Nem tudtak ellene semmit sem tenni, mivel Seattle eléggé messze volt. A nagyvárosban bőven akadt választék szórakozóhelyekből, itt viszont csak ez az egy, és akár tetszett az embereknek, akár nem, igény, az volt rá.

Mindketten tequila sunrise-t kértünk a pultos lánytól, akit név szerint nem, ellenben arcról már jól ismertem. Volt egy pár rossz estém, amit a pulton támaszkodva vele beszélgetve töltöttem el. Míg készült az italunk, az embereket pásztázva mértük fel a piacot. A barátom szeme ide-oda cikázott.

– Milyen szándékaid vannak? – érdeklődtem tőle.

– Az attól függ, kivel akadok össze. Például, ha őmellé sodródok, nem biztos, hogy sokáig maradok – mutatott egy elég erőltetett mozgású, ránézésre kicsit sem szimpatikus arcra. Az a „ki a fasza gyerek, ha nem éípusú csávónak tűnt. – Ellenben – folytatta féloldalasan a pultra könyökölve, és közben a bal fülében lévő apró karika fülbevalót piszkálta – ha ővele… – intett a fejével egy kétajtós szekrény felé, kaján mosollyal a képén. Időközben megkaptuk az italainkat, így már azokat szürcsölgetve lestük tovább a kínálatot.

– Hm… nekem senki nem szimpi – grimaszoltam.

– Mert begyepesedtél, és túl sokat kattogsz, már senki nem felel meg az elvárásaidnak. Külsőleg biztos nem.

– Ez nem igaz! – tiltakoztam hevesen. – Kábé két hete bejött egy olyan csávó a kávézóba, hogy azt hittem, seggre ülök. Bár azóta se láttam – húztam el a számat.

Chris nagy szemekkel pislogva nézett rám. Vigyorogva bökdösött, és nyaggatott, hogy meséljek még, így hát körülírtam neki a dadogós vendégem minden apró részletét, amelyekre még mindig tűpontosan emlékeztem.

– Az a baj, hogy ő tényleg tetszett, de már egy ideje be se dugta az orrát a kávézóba. Amikor én dolgozok, akkor legalábbis biztos nem. Na, mindegy, ez van! – rántottam meg a vállam nemtörődőm módon, és lehuppantam a bárszékről. – Gyere, táncoljunk! – ezzel eltoltam magam a pulttól, és a tömegbe vetettem magam, ahol lassan felvettem a zene ritmusát.

A barátom is csatlakozott hozzám, és egymással szemben élveztük a zenét. Senkivel nem teremtettem szemkontaktust, csak arctalan testek hömpölyögtek körülöttem.

Chris viszonylag hamar összekeveredett a kétajtós szekrénnyel, akit már a pultnál kinézett magának. Éreztem, hogy lassan eljön a távozás ideje. A kibúvót kerestem a helyzetből, mikor megpillantottam a fehér fényben egy sapkás, fürtös férfi sziluettjét. A sötét szempár átmetszette a levegőt még a baseballsapka takarásából is. Nyeltem egy nagyot, ám nem vettem le róla a szemem. Féltem, ha ezt teszem, eltűnik.

A zenét a fülem többé nem volt hajlandó befogadni, és a testem egy helyben maradt, már nem mozgott. Úgy álltam ott, mint egy sóbálvány, és azon gondolkodtam, vajon tényleg ő lehet-e. Eközben a fények villódzni kezdtek, és a tömeg ugrálva sodorta magával a mozdulatlan testem. Legnagyobb meglepetésemre ő közeledni kezdett felém, és mikor velem szemben állt, rájöttem, hogy szó szerint fel kell rá néznem, én ugyanis sose voltam egy felhőkarcoló, ellenben ő nagyon is. Kis kör alakult ki körülöttünk. A magassága tekintélyt parancsoló volt, akaratlanul is elhúzódott a tömeg.

Közvetlen közelről nézhettem meg az arcát, ami két hét távlatában is gyönyörű volt. Széles, markáns állkapocs, telt ajkak, kicsit szélesebb, de így is tökéletes, pisze orr és kiolvashatatlan mély fekete szemek. Most vettem csak észre, hogy egy septum orrkarika is fűszerezi a külsejét, illetve három-három pár ezüst karika fülbevaló. Az utolsó lyukakban lévő függőkön keresztek lógtak. Ő csak bámult rám, de úgy, ahogy még soha senki. Izzott köztünk a levegő. Olyan volt, mintha beszélni szeretne, de valamiért mégsem teszi.

– B-bocs – préselte ki magából, és kicsit a vállamnak ütközve kikerült.

Nem tudom, hogy mi okozta a hirtelen jött bátorságom, lehet, az alkohol, de mindenesetre, mire feleszméltem, az ujjaim már a csuklója köré fonódtak. Finoman visszahúztam. Ekkor éreztem meg az illatát. Bódító volt.

– Ne menj el… – suttogtam. Magam is meglepődtem, milyen puha hangon szólaltam meg. Meglepetten, kissé feszülten fordult vissza, és hihetetlenül közel állt meg. Éreztem a légvételeit, a kifújt levegő pedig az amúgy is perzselő testem hevítette tovább. Hátrahajtottam a fejem, hogy belenézhessek a szemébe: éjfekete volt, és alig látszott a szembogara. Nem tudom, meddig állhattunk ott egymást bámulva, de nem is számított.

– Te gyönyörű vagy – hallottam meg hangosan a gondolatomat. Zavartan lesütöttem a szemem, és félrenéztem. Átkoztam magam a hirtelen ötletért és a felelőtlen számért, mikor nekem ütközött valaki, és ezzel még közelebb lökött hozzá. Az orrom hegye majdnem hozzáért a mellkasán feszülő fekete, bő póló puha pamutanyagának. Mindkét karját tetoválások sora borította. Amikor távolabb akartam lépni, mert felszívódott a bátorságkoktél, nem hagyta. Nagyot nyelve felemeltem a fejem, a tekintetét kerestem, de nem láttam mást, csak két húsos ajkat közeledni. Mire lehunytam a szemem, a puhaság már beterítette a számat, és éhesen falta. Annyira jólesett a csók, hogy belenyögtem a szájába. Selymes volt, lágy, érzéki, de nem tolakodó. A nyelve hegye épphogy megérintette az ajkam, de nem kért bejutást.

– L-levegő – szólalt meg rekedtes hangján, miután elszakította a száját az enyémtől. Beleborzongtam. Fel se fogtam, mit mondott, míg meg nem fordult, és ott nem hagyott. Visszatértem a valóságba, és nem tetszett.

A tömeg körbezárt, hánykolódtam benne ismét. Hátrapillantottam, de Chris sehol nem volt, így jobb híján azon az útvonalon haladtam a ki a tömegből, ahol eltűnt a kávés fiú. Megpillantottam a hátsó kijáratot, egy megérzést követve azon az ajtón távoztam.

Egy sötét sikátorba értem, ahol csak szemetesek voltak. Vissza készültem menni, mikor meghallottam egy öngyújtó sercegését, majd egy szaggatott káromkodást. Balra fordítva a fejem egy izzó cigarettára lettem figyelmes, és a srácra, aki a téglafalnak dőlt.

– Zavarok? – kérdeztem némi tépelődés után, mire nem felelt, de nem akartam otthagyni, így még kipréseltem magamból a nevem. – Everett vagyok.

Biccentett, hogy vette, majd szívott még egy slukkot a cigiből.

– Mi volt az ott bent? – léptem hozzá közelebb, de a sapka még mindig takarta az arca felső részét, így nem láttam rendesen.

Nem válaszolt, csak beleszívott a cigibe.

– Hogy hívnak? – faggattam tovább. Azt hittem, nem is felel, olyan sokára szólalt meg.

– M-Miles.

– Felismertél a kávézóból? – érdeklődtem.

Bólintott. Újabb bátorságkoktél járt át, csökkentettem még a távolságon, így már csak centikre voltunk egymástól. Meglepettség futott át az arcán, de csak egy pillanatig tartott, már rendezte is a vonásait.

– Miles – néztem fel rá –, egy ilyen csókot kár lenne elpocsékolni – mosolyodtam el. Megengedtem magamnak annyit, hogy végigfuttassam a tekintetem az ajkain, majd kivettem a cigit a szájából, amibe mélyen beleszívtam, és eltávolodtam. – Tudod, hol találsz.

2. fejezet

Nem jött. Próbáltam a lazát adni, mint akit nem érdekel, de zavarban voltam, és kissé megszégyenült. Chrisnek elmeséltem dióhéjban a történteket, nem hitt a fülének.

– Figyu, ez biztos, hogy te voltál, és nem csak vizionáltad? Lehet a magánynak már egy olyan szintje is, mikor beképzeled a dolgokat.

– Na, menj a francba! – bokszoltam bele a karjába. – Száz százalék, hogy megtörtént, csak még azt nem tudom, hogy sajnálom-e, vagy sem.

– Sajnálod a nagy büdös francokat! Az exed óta nem érdekelt senki, ha ezt el mered szúrni, megverlek.

– Jelenleg nincs mit elszúrni, csak hogy tudd.

Ez nagyjából egy hete történt, azóta is napi szinten faggatózik, hogy feltűnt-e már. Besokalltam, és elmenekültem a szüleimhez, akik Ashetowntól, a szülővárosomtól nem messze laktak. Amikor valami bajom volt, általában hazamentem, mert itt ki tudtam kapcsolni. Most nem sok időre ugyan, de azért három napra el tudtam szabadulni a hely fullasztó légköréből, amit eddig még soha nem tapasztaltam.

Anya épp a vacsorához készítette elő a zöldséget, míg apa a hamburgerhúst sütötte, én pedig a teraszon ültem, és a gondolataimba veszve bámultam már percek óta ugyanazt a fát.

– Everett, elmondod végre, hogy mi történt? – a hang a hátam mögül érkezett. A konyhából szólt, melynek ablakai a teraszra néztek, így mikor hátrapillantottam, a barna, göndör hajú, mosolygós anyukámat láttam kikönyökölni. Ahányszor ránéztem, mindig meglepődtem, hogy mennyire fiatal.

Egy becsúszott baba formájában érkeztem meg a szemtelenül zsenge, tizennyolc éves anyukám pocakjába. Édesapám hatalmas nőcsábász volt anya elmondása szerint, sokáig semmibe vette a leendő feleségét. Ő a középiskola egyik amerikaifoci-játékosa volt, nem a legmenőbb, de azért nem vetették meg a lányok. Egy incidens alkalmával kezdtek el beszélgetni. Apunak a kocsija lerobbant egy hatalmas vihar közepén, és senki nem akart megállni segíteni neki, csak az én kis szeleburdi anyám, aki cseppet sem értett a négykerekűkhöz. Több órát ültek csuromvizesen az elromlott autóban, míg várták az autómentőket, de addig is beszélgettek. Apa elmondása szerint akkor látta meg igazán anyát, és szeretett bele, szerencsére, azóta is egy járgányban ülnek, és már jó párszor kihúzták egymást a csávából.

– Everett! – próbálkozott apa, anya mellett kihajolva. Ő külsőleg anya ellentéte volt: szőke hajú, barnább bőrű, rá hasonlítottam. – Tényleg nem akarsz beszélni? – megráztam a fejem, és újra belemerültem a gondolataimba.

Eszembe jutott, mikor elmondtam anyuéknak, hogy meleg vagyok. Vicces, hogy nem tőlük féltem, hanem saját magamtól, hogy mi lesz, ha kimondom hangosan nekik. Először meg kellett békélnem önmagammal, és az sokáig tartott, már az is nagy szó volt, hogy őelőttük Chrisnek el tudtam mondani.

Tizenhét évesen vettem rá magam, és azzal a lendülettel be is mutattam nekik a legelső barátom. Négy évig voltunk együtt, abból egyet együtt is éltünk a jelenlegi lakásomban, de nem működött. Míg tanultunk, annyira könnyen ment minden, aztán a nyakunkba nehezedett az élet valódi súlya, és nem tudtunk együtt működni. Egészen pontosan én éreztem azt, hogy ez már nem megy, nem éreztem jól magam vele, és a jelenléte inkább teherré vált, semhogy örömöt és biztonságot nyújtott volna. Mikor szakítottam vele, nem tudtam, hogy helyesen cselekszem-e, de akkor nekem időre volt szükségem. Mielőtt még folytattam volna az életem vele, rá kellett jönnöm, hogy ki vagyok én, és nekem mi a jó. Ezen az úton haladok azóta is, ám azt érzem, a válaszaim közelében sem járok még… Talán majd egyszer.

– Ev, kicsikém! – hallottam meg édesanyám hangját magam mögött, majd hátulról szorosan átölelt.

– Minden oké, anyu, csak kicsit besokalltam, és ti is hiányoztatok.

– Te is nekünk – nyomott még egy puszit az arcomra, és elengedett, ugyanis érzékelte, hogy kényelmetlen nekem ez így. – Vacsorázzunk! Andy, gyere!

– Máris – szólt vissza apa a konyhából.

A vacsora azzal telt, hogy meséltem nekik az utóbbi időben történt eseményekről, mondjuk, azt az estét kihagytam. Kicsit kérdezősködtek az elején, de aztán feladták, szóval, én vettem át a beszélgetés irányítását, és a mindig befutó témára tereltem a csevejt, ami a következő utazásuk helyszíne volt. Amióta kirepültem a fészekből, a szüleim újraélték a húszas éveiket, amikor csak megtehették, utaztak, kirándultak, vagy csak úgy ellézengtek valahol. Ritkán volt, hogy ha telefonáltam, akkor otthon ültek, általában az utca zaja beszűrődött a hívásokba.

Sajnos nem mindenkinek jön össze olyan szép végszó, mint édesanyáméknak. Érzelmek hada gomolygott bennem, mert valami volt abban a srácban, ami ezt váltotta ki belőlem. Dühös voltam, amiért nem keresett, haragudtam magamra is a meggondolatlanságom miatt, és mindemellett szomorú is voltam. Az éreztem, hogy valami olyat veszítek éppen el, ami még nem is létezik, de eszméletlen lehetett volna.

Másnap a nappaliban hevertünk, pokrócok és párnák tömkelegébe burkolódzva néztük sorra a filmeket. Anyukám egy bögre teát nyomott a kezembe, és újra mellém kucorodott.

– Szerintem te szerelmes vagy – állapította meg.

– Ugyan, anya, nem is ismerem – legyintettem. – Egyszer láttam eddig, és akkor sem beszéltünk túl sokat.

– Tehát eltaláltam – derült fel az arca. – Egyébként szerinted én ismertem apádat, mikor beültem abba a tragacsba?

– Az nem volt tragacs! – kiabált ki a konyhából apa. – Anyád életem autóját tragacsozta le, az egy ezerkilencszázhetvenhármas Mazda Luce volt. Csodás pasztell égkék színű, egyedi ezüstfelnikkel felszerelt négykerekű csoda.

– Hát ahányszor lerobbantunk azzal a kocsival, az tényleg csodaszámba ment, ezzel nem vitázom! – cukkolta anya nevetve.

– Nem vagy vicces, Maggie – húzta el a száját apa, és bement a hálószobába. – Még megnézem a focimeccs végét, míg beszélgettek, ha indítotok valami filmet, szóljatok, és jövök – azzal becsukta az ajtót.

– Te egyből belezúgtál apába? – tértem vissza az eredeti témánkhoz.

– Nem – rázta anya a fejét. – Én beleszerettem. Megláttam, beszéltem vele pár szót, és már tudtam, hogy én hozzá tartozom. Ő volt a nagy szerelmem.

– Ilyen tényleg létezik?

– Persze, csak nem mindenki találkozik a sajátjával. Én hiszek ebben. Mindenkinek van egy lelki társa vagy egy olyan ember, aki mellett megtalálja önmagát, és látja vele a jövőjét. Tudom, hogy azt gondolod, hogy már találkoztál ezelőtt ezzel az érzéssel, de nem. Beleborzongsz, ha látod, minden sejted kívánja a jelenlétét, és a szíved belefacsarodik, ha nem vagy vele. Ha amellett vagy, akit tényleg neked szántak, ő épít téged, és nem menekülsz tőle, hogy építhesd magad, mint a volt fiúdnál. Ha most találkoznátok, ugyanúgy végződne szerintem. Ő nem értett úgy meg téged, mint ahogy te hitted, elfogadta a gondolataid, de nem támogatott bennük, nem hitt benned.

– De miért hiszed, hogy szerelmes vagyok? Nem ismerem a srácot, semmit nem tudok róla, tényleg semmit.

– De közömbös sem vagy.

– Ez csak fellángolás – intettem le.

– Mi történt köztetek?

– Láttam a kávézóban, aztán egy szórakozóhelyen, ahogy összegabalyodtunk kicsit, de éreztem rajta, hogy bizonytalan, és nem akartam, hogy olyan történjen, amit másnap megbánunk. – Anya helyeslőn bólogatott. – Megmondtam neki, hogy tudja, hol talál, ha akar bármit.

– Nem értem a búslakodásod tárgyát. Te adtál neki ultimátumot, hogy ha már tudja, mit akar, keressen. Úgy tűnik, még nem tudja, vagy nem akar semmit. Ha nem érzi magát biztosnak a dologban, jobb is, ha nem vágtok bele semmibe, ami komolyra fordulhatna.

– Igazad van, de én akkor is vártam, hogy eljöjjön – motyogtam, miközben a pokróc csücskét piszkáltam és durcásan fixíroztam.

– Nem alakulhat minden úgy, ahogy szeretnénk. Lehet, túl kell tenned magad ezen a fiún, mert az életben nem megy többet oda. Nem tudhatod.

– Kösz, ez lelkesítő.

– Nem azért mondom, hogy elvegyem a kedved, csak fennáll a lehetősége – tette fel védekezőn a kezét. – De ha így történik, tudd, hogy egy csodás embert szalaszt el. – Felemásan magához húzott, és nyomott egy puszit az arcomra.

– Köszi, anya. Én amondó vagyok, hogy szóljunk apának, és nézzünk valamit.

– Rendben, máris.

***

Nyugodtan telt el ez a pár nap otthon, nem is nagyon volt kedvem visszautazni, de sajnos, hívott a kötelesség, meg Martina is, mégpedig azzal, hogy új embert vett fel, és kezdődik a betanítása, amit rám bízna. Egyelőre a fő feladata az üzlettér és a pult rendben tartása lesz, meg a kávé elkészítése. Nem igazán értettem, hogy miért van szükségünk egy ilyen munkaerőre, aki jóformán a munka felét végzi csak el, és nem szolgál ki, bár nekem igazából teljesen mindegy volt. Martina biztos tudta, mit csinál.

Nyúzottan és kialvatlanul indultam a munkába reggel, már teljesen ki is ment a fejemből az új munkatárs. Beérvén szembesített vele a főnököm, hogy egy óra múlva érkezik. Addig is, míg vártam, elkezdtem a reggeli teendőket, illetve kicsit takarítgattam a pultot és környékét.

– Készítesz nekem egy jó kis kávét? – jelent meg a semmiből a sötét, göndör hajkoronájú, Martina névre hallgató hurrikán. A hosszú lobonc a védjegyévé vált, mi meg általában ennyit láttunk belőle, mikor fel-le cikázott a város, az üzlet és az irodája közt. Ennek a nőnek iszonyat sok energiája volt. – Ja, és elvitelre szeretném, lassan indulnom kell. – Én csak biccentettem, meg se lepődve, na igen, erre gondoltam. Ő mindig tartott valahová.

– Persze – mosolyogtam.

Már a kávéfőzőkart tettem a helyére az őrölt kávéval, mikor az ajtónyitást érzékelő csengő finoman jelezte, megérkezett az újonc. Martina már sietett is hozzá, és lelkesen beszélni kezdett. Én még befejeztem a főnökasszonyom kávéját, csak utána fordultam felé, hogy bemutatkozhassak. A vér megfagyott az ereimben, mikor felismertem.

– Sz-sz-szia! M-Miles – nyújtotta felém a kezét egy kézfogásra. Lesokkolva azért magamra erőltettem egy mosolyt, majd zavartan Martinához fordultam.

– Beszélhetnénk?

– Majd később, most először is mutasd meg a helyet Milesnak, kérlek. Ő egyelőre csak kisegítő, tehát mosogat, leszedi az asztalokat, elkészíti a kávét, és kiviszi azt, sőt takarítani is bátran befoghatjátok, de nem szolgál ki.

– Rendben, de kérlek, két szóra…

– Majd később, Everett – intett, és már fogta is az ajtó kilincsét kezében az elviteles pohárral. – El fogok késni egy találkozóról. Kitartást, ügyesen, srácok! – integetett egy utolsót, és már le is lépett.

Miles zavarban volt, én pedig letaglózott és mérges. Próbáltam összekaparni az ép eszem darabkáit, de nehezen ment, ő pedig csak ott állt esetlenül, és várta, hogy körbevezessem, és ismertessem vele az alapokat.

3. fejezet

Nem hiszem, hogy vártam már valaha is ennyire, hogy szabadulhassak a munkahelyemről, mint ma. A műszak végén szinte repültem az öltözőbe, hogy átöltözhessek. Ma kivételesen előbb vehettem könnyes búcsút a kávézótól, sajnos ezzel Miles is így volt. Mikor én mentem felfele, ő akkor jött le az irodából nyíló szűkös lépcsőn az alagsorba.

– Szia! – köszöntem oda. Válasz nélkül továbbment.

Szinte futólépésben igyekeztem minél messzebb kerülni a kávézótól, ebben a fülhallgatón keresztül hallgatott zene is segédkezett, melynek a ritmusára lépdeltem. Tíz perc múltán kezdem kifulladni, így lassítottam, majd meg is álltam az egyik számomra kedves parkban, amely mellett mindennap elhaladok. A hideg ellenére a madarak már szívesen csicseregtek a fák ágain ücsörögve. Tudván, hogy fültanúja lehetek ennek a gyönyörű koncertnek, kihúztam a fülest, és egyre beljebb mentem a kavicsokkal kirakott keskeny utacskán.