részlet

© Dr. Csernus Imre, 2022

© Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Németh Károly, Relatív

Szerkesztő Mörk Leonóra, Rados Richárd

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 858 7

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

1. „Ne háborúzz, főleg ne önmagaddal!” – Előbb én, aztán te

2. „Fiatalon belesétálnak a társfüggőségbe” – A fehér herceg

3. „Állandó belső rettegés lesz a kísérője” – A biztonság nem boldogság

4. „Végig hű maradsz önmagadhoz” – A jó ismerkedés

5. „Ekkor lép színre a szamár, aki addig jó, amíg nem jön a ló” – A szeretetvágy veszélyei

6. „Előbb csinálnak valami egészen mást a szájukkal, mint hogy csókolóznának” – Gyűlnek a trófeák

7. „Néztünk, mint a bamba birkák” – Beszélni az érzéseinkről

8. „Nézd meg az anyját, vedd el a lányát!” – Érzelmikonfliktus-kezelési minták

9. „Figyelsz, mint a sas” – Szeresd önmagad!

10. „Miért sír olyasmiért, ami soha nem is volt?” – Egó és ráfázás

11. „Aki gyáva, az nem csak a párkapcsolatban gyáva” – Manipulációs technikák

12. „Úgy gondolják, hogy itt a világ vége” – Felelősséget vállalni fontos

13. „Ráébredsz, hogy belekeveredtél az athéni csúcsforgalomba” – A keretek lefektetése

14. „Két vámpír szívja egymás vérét” – A boldogság illúziója

15. „Végig azt fogom érezni, hogy én vállaltam” – Élet gyerekkel

16. „Nagyon súlyos árat fog fizetni az egész család” – Együtt maradni a gyerek miatt

17. „Jönnek a figyelmeztető jelek” – Az öntudatlan és a tudatos

18. „Megszűnik bennem a tisztelet” – A szerelem halála

19. „Ott ültek velem szemben brutál bűntudattal” – A kapcsolat halála

20. „A tüzet szüntelenül táplálom” – A kapcsolat megmentése

21. „Éveken keresztül gyilkolják egymást” – Az igazság félúton van

22. „A nap végére a kapcsolat pohara tele lesz” – Az igazi szerelem

1. „Ne háborúzz, főleg ne önmagaddal!” Előbb én, aztán te

Én és te. Akinek éles a szeme, bizonyára észrevette, hogy ennek a könyvnek a címe a megszokott sorrendhez képes fordítva használja a személyes névmásokat. A köznyelvben a „te és én” forma az általános, ez jön automatikusan a szánkra. Más nyelvekben is ez a jellemző, angolul például you and me. Vajon mi lehet ennek az oka? Talán az a magyarázata, hogy gyerekkorunktól azt tanuljuk: az udvariasság követeli, hogy a másikat tegyük előre, és magunkat utoljára. Szerintem viszont ez egyfajta megfelelési kényszer: azt fejezzük ki vele, hogy te fontosabb vagy, mint én.

Párkapcsolatot kétféleképpen lehet kialakítani: öntudatlanul és tudatosan. Az öntudatlannál először van a másik, és utána jövök én. A tudatoshoz az szükséges, hogy először legyek én, és utána jöhet a másik, de úgy, hogy azzal nem ártok magamnak, és a másiknak sem. Olyan ez, mint amikor felszállás előtt a repülőgépen a stewardess elmagyarázza, hogy ha vészhelyzetben kioldódnának az oxigénmaszkok, akkor először húzzuk le a hozzánk legközelebb esőt, és tegyük magunkra, csak utána gondoskodjunk másokról.

Azt, hogy magamat tegyem az első helyre, ugyanúgy meg lehet tanulni, mint ahogyan a párkapcsolat tudatos kialakítási módját is – és mindkettő kutya sok munkába kerül.

Miért is nem fordítjuk meg a tanult sorrendet? A „te és én” attitűddel ugyanis csak azt lehet elérni, amit látunk is magunk körül: hogy a párkapcsolatokat katasztrofálisan nagy problémák jellemzik. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint hogy amikor az előadásaimat szervezem, és valamilyen párkapcsolati témáról esik szó, akkor mindig mindenhol telt ház fogad. Szerintem amit a köznyelv használ a párkapcsolat leírására, a „te és én” egészen egyszerűen zsákutca, vakvágány. Az ilyen kapcsolatokban csak a személyiségfejlődés során kialakult sérülések kölcsönös kompenzálása zajlik.

Az egyik barátom úgy fogalmazott: a szeretlek azt jelenti, hogy szeretek veled lenni, és ez nem szorul magyarázatra. Ez egy érzés, egyszerűen vagy szeretek azzal a másik emberrel lenni, vagy nem. Kétség esetén az öntudatlanok ezt kezdik kerülni, mint a covidost, shoppingolni járnak, főznek, kézműves-tanfolyamra iratkoznak be, vagy játszmáznak örökké, folyton áthívják a szomszédokat, bármi, csak ne legyenek soha kettesben. Az a helyzet, amikor egy pár azt állítja, hogy ők milyen jól megvannak, de azért nyaralni is elővigyázatosan mindig nagy társasággal mennek, hogy minimális legyen az az idő, amit kettesben töltenek, ott bizony gáz van. Nagy gáz.

Egyre kevesebb olyan pár van az ismeretségi körömben, akik hosszú házasságban élnek, akik fiatalon megismerkedtek, és együtt tolják a szekeret évtizedeken át. Ehelyett azt látom, hogy rengeteg az olyan sérült fiatal, aki nem is tud a sérüléseiről, ezért vakon, öntudatlanul alakít ki párkapcsolatot. Az öntudatlan célja ekkor az, hogy a sérüléseit kompenzálja a másikkal, benne akarja látni mindazt, ami belőle hiányzik. Ezért állítom, hogy amit manapság párkapcsolatnak hívnak, az az öntudatlan embereknél, vagyis az esetek többségében valójában hazugság. Ezért olyan nagy a baj velünk. Nagyon ritka az a szerencsés eset, hogy valaki fiatalon rátalál arra az emberre, akivel együtt leél 30-40-50 évet, és a kapcsolat épségben is marad. A szerencsén kívül ez természetesen intelligencia kérdése is, attól is függ, mennyire képes a két fél megbeszélni a dolgokat, majd a megbeszélteket következetesen át is ültetni a gyakorlatba.

Azt olvastam valahol, hogy egyre több középkorú házaspár válik el, és általában a hölgyek kezdeményezik a válást. Tudom is, hogy miért: azért, mert a hölgyek sokkal inkább játszanak irányító szerepet az érzelmi konfliktusokban, jártasabbak az ilyen helyzetek kezelésében, éppen ezért ilyenkor is ők döntik el, hogy mi legyen a házasság sorsa. És hogy miért a középkorúak válnak egyre gyakrabban? Azért, mert addig güriztek ezerrel, összetartották őket a gyerekek meg a megoldandó feladatok, projektek, hogy legyen lakás, bele bútor, fagyasztóláda, kocsi, nyaraló. De aztán a projektek lezárulnak, a gyerekek kirepülnek, és a két középkorú ember egymásra néz, és azt kérdezi: Hát te meg kicsoda vagy? Ki vagy valójában? Nem ismerlek. Nem tudom, mit keresek melletted. A gyerekek felnőttek, a kötelességünket megtettük, helló! Akkor lássalak, amikor a hátam közepét!

A múltkoriban az egyik ismerősöm megkért, hogy üljek le egy barátjával beszélgetni. Az illető ötvenvalahány éves pasi, aki egy bizonyos tünetcsoportban szenved, de rájöttem, hogy ez csak kompenzálás. Valójában ugyanis nagyon izgalmas dolgot csinál: mindenben enged a barátnőjének. És tudja is, hogy a kapcsolatukban a csajszi az irányító, mert a fickónak ez így rendkívül kényelmes. És közben azt állítja, hogy remek a kapcsolat. Mivel a párja ott volt a közelben, megkértem, hogy csatlakozzon ő is, mert kíváncsi lettem rá, hogyan működik ez az állítólagosan remek kapcsolat.

Érdekes megfigyelni, hogy ha egy pár együtt megjelenik, akkor érezni lehet, kettejük közül ki a domináns, ki tölti be a szülői szerepkört, és ki a gyerekét. Ez most is egyértelmű volt: rájuk néztem, és láttam, hogy a csajszi úgy öltözik és úgy is viselkedik, mintha az anyja lenne a pasijának. Rákérdeztem, és kiderült, hogy a hölgy egy ideje már fontolgatja a szakítást, menekülne a kapcsolatból, amelyről a fickó azt állította, hogy milyen remek. Elpanaszolta, mennyire boldogtalan, mert nem tud felnézni felnőtt férfiként a párjára, és hogy a fickó soha nem fog felnőni, ezért bármikor elkezdenének egy komoly beszélgetést, kimenekül belőle. A férfiak többsége ugyanis már kisfiú korától rettenetesen fél az érzelmi konfliktusoktól, az érzelmi konfliktusokban jelentkező fájdalomtól, és attól, hogy nemet kelljen mondania. Nem tudják, hogy gyávák, vagy ha tudják, akkor sem foglalkoznak vele. Vagyis megkapták az élettől, önmaguktól az esélyt a boldogságra, de öntudatlanul elszúrják.

Egyszer hallottam az egyik kollégámat, amint a feleségével telefonált, és az asszony szemrehányására, hogy valamit miért nem vitt a boltból, a kolléga őszinte értetlenséggel a hangjában azt válaszolta: „De hát én nem is gondolkozom azon, amit te mondasz, csak automatikusan megcsinálom. Puha viasz vagyok a kezedben!” Azt próbálta megmagyarázni, hogy ha az a valami nem volt felírva a cédulára, akkor ő nem vette meg, mert ő nem szokta azon törni a fejét, hogy jó-e a lista. Az ő feladata az, hogy ha a felesége a kezébe nyomja a bevásárlócédulát, akkor ő elmegy, és ami a listán szerepel, azt mind megveszi, ha a hóhér kötele van rajta, azt is.

Amikor az illető azt mondja, hogy én puha viasz vagyok a te kezedben, akkor valójában azt mondja: „Látod, milyen jó társad vagyok neked? Hülye lennél mást választani! Úgy formálhatsz, ahogy akarsz.” De abban a pillanatban mást is mond, amiről nem tud. Azt is mondja: „Mivel úgy formálhatsz, ahogy akarsz, cserébe fogadd el, hogy nekem nincs gerincem. Nincs tartásom, vagyis nem vagyok felnőtt férfi, csak egy 170, 180 vagy 200 cm magas kispöcs.” Ugyanakkor ez a fajta visszacsatolás – az örülhetsz, mert ilyet nem fogsz még egyet találni – tipikus vámpír hozzáállás. Ez már nagyon fejlett érzelmi manipuláció. Méghozzá kontramanipuláció. Látszólag szép szavakat mond, de valójában tőrt döf a másikba: „Te tehetsz arról, amiért nem írtad fel, hogy fogkefe is kell! És örülj neki, hogy ilyen puha viasz vagyok a kezedben, hogy egyáltalán elmentem és bevásároltam, és hogy ezt megcsinálom neked már évek óta!”

Az öntudatlan embereknél már fiatalon létrejön az a helyzet, amikor hazudnak a másiknak. Ennek megvan az a rövid távú pozitív hatása, hogy az illető mentesül a felelősség alól. Látszólag nem következik be trauma; megúsztam. A másik volt olyan hülye, hogy becumizta, elhitte. Nem lett baj. És akkor, mivel nincsen megfelelő következmény, és nem buktam le, hozzászokom ahhoz, hogy ezt kell csinálni, hogy ezt újra és újra meg lehet tenni. Aki becumizza a hazugságot, annak azt szoktam javasolni, hogy menjen be egy állatkereskedésbe, ott vegyen egy, a nyakára illő nyakörvet lánccal, majd a tükör előtt otthon nézze meg, hogy néz ki egy láncos rabszolga. 21. század, felvilágosultság, mi? A fenéket, ez bizony a középkor, jobbágyok és földesurak kapcsolata. Hagyjuk és felejtsük is el a boldogság szót ilyenkor.

Az érzelmi sérüléseket a gyerekek nagyon gyakran már óvodáskorukban beszerzik. Ez az az időszak, amikor az ovisok papás-mamást játszanak, ami klasszikus mintakövetés. Tehát ha a családban jól mennek a dolgok, béke van, harmónia, szeretet, ha a gyerekek azt tapasztalják, hogy az apa és az anya között szerelem él, akkor ezt utánozzák, hiszen ebben érzik jól magukat, és ez számukra a hiteles. De a legtöbbjüknél a szüleik valójában nem felnőttek, és öntudatlan kapcsolatban élnek. És akkor a gyerekek ezt utánozzák: a kislányok sütnek-főznek, babát ringatnak, a kisfiúk meg „gondoskodnak”, elmennek dolgozni, ahogy az apukájuktól látják. Ugyanakkor ha a kisfiúknak tetszik egy lány, akkor bántják, húzgálják a haját, lökdösik, a finom, lágy mozdulatok viszont hiányoznak a készletükből. Az érzelmek kifejezése a fiúknak már ilyen kis korban is nagyon nehézkesen megy.

Nemrégiben mesélte az egyik barátom, hogy a 14 éves lánya elkezdett fiúzni. Azóta reggelenként az történik, hogy ő, az apa szól a lányának: – Figyelj csak, kislányom, a srác itt vár a kapuban már negyedórája, hogy együtt menjetek a suliba. Nem jössz le velem? Én úgyis indulok dolgozni. – Mire a lánya megvonja a vállát: – Nem, akkor is megvár, ha kések tíz percet! – Szándékosan szívatja a fiút, az meg áll ott, mint Bálám szamara, és várja, hogy az imádottja figyelemre méltassa. Hát ez lenne a szerelem? És ezt valakitől tanulta, de biztosan nem a szüleitől, mert azok mindketten borzasztóan pontos és korrekt emberek. Akkor kitől tanulta el? Feltehetőleg a kortárs csoportnyomás és a média hatott rá, amiknek az erejét nem is tudjuk igazából felmérni.

De mitől is lehetne ez szerelem, amikor nemcsak a tinédzserek, hanem a huszonévesek, sőt a 30-40 évesek többsége is jelentős önbizalomhiányban szenved? Hány olyan embert látunk a környezetünkben, aki nem küzd az önbizalomhiánnyal? Katasztrofálisan keveset. Mindössze a populáció egy-két százaléka fut rá olyan jó kapcsolatra, amelyik valóban harmonikus és tartós. És hogy az önbizalomnak és a jó kapcsolatnak mi köze egymáshoz? Hát ez: ha jól érzem magam a bőrömben, és rendelkezem önbizalommal, akkor felnőtt emberként élek, és ezáltal felnőtt emberként fogadom el a másikat. Tisztában vagyok a saját hiányosságaimmal, és tudom, hogy közülük min tudok változtatni, és hogyan tudok változtatni. A másiktól sem várom el a lehetetlent: nem tartom őt szentnek, nem tartom istennek, hanem embernek tartom, akinek szintén megvannak a maga hiányosságai. Embernek, akivel kölcsönösen és tudatosan építjük a kapcsolatot. Ezt hívnám én optimális állapotnak. De ez ritka, mint a fehér holló.

Azt olvastam, hogy egy angliai állatkertben új bizniszt találtak ki: néhány fontért nevet lehet adni egy csótánynak. Mint kiderült, a gusztustalan rovart a legtöbben a gyűlölt exükről nevezik el, míg a második helyet a csótánynévadási listán az utált főnökök érték el. A hírről az jutott az eszembe, milyen érdekes, hogy amikor én a régi szerelmeimre, az egykori párjaimra gondolok, akkor bennem nincsen harag vagy gyűlölet. Nem hibáztatom őket, nem illetem őket mindenféle csúnya szóval, hanem elfogadom, hogy ami volt, az volt. Ehhez képest, mint a csótányos példa is mutatja, az emberek többségének az a hozzáállása, hogy szakítás után gyűlölettel gondolnak a másikra, és nem arra a kérdésre keresik a választ, mi volt az ő hiányosságuk, az ő felelősségük abban, hogy az a kapcsolat tönkrement.

Álszent társadalomban élünk. Kifelé a legtöbben azt mutatjuk, hogy jól vagyunk, pedig valójában nem vagyunk jól, de ezt csak nagyon keveseknek áruljuk el. Általában megjátsszuk magunkat, játsszuk az erőset, dominánsat, megmondót. Azt játsszuk, hogy tudjuk a tutit. És ez már a serdülőkorban elkezdődik. Hát hogy lehetne így szerelem? Hogy lehetne szerelem, ha valójában az életem valamelyik területén nem érzem jól magam a bőrömben? Ha tinédzser vagyok, és fogalmam sincs, hogy mi lesz belőlem? Mert a mostani tinédzserek között nagyon kevés a céltudatos, aki érzi, hogy mivel szeretne majd foglalkozni. Szándékosan használom az érzi szót a tudja helyett. A többségük csak azt tudja: ügyvéd leszek, mert azzal sok lóvét lehet keresni, vagy közgazdász, mert abban is sok lóvé van, vagy autószerelő satöbbi. De nagyon ritka, amikor nem a racionális motiváció mentén döntenek, hanem az érzésbéli, a hitbéli mentén. Ott áll az a fiatal, aki bizonytalan megélni és kimutatni az őszinte érzéseit, vállalni a saját hiányosságait és az erényeit, és megtanulni őszintén kommunikálni saját magáról. Az ilyen fiatalok általában rációból döntenek, az önmegvalósításukat az alapján irányítják, hogy mi a menő. A menő szó használata már az egó potenciális kielégülésének a lehetőségét hordozza. Sok pénzem lesz, odafigyelnek majd rám, híres leszek, benne leszek a tévében, ilyen autót veszek, olyan ruhában járok majd, amoda fogok utazni. Ez mind az egó játéka. Az ilyen ember azonban érzelmi szempontból instabil, és ennek hozadékaként iszonyatosan szeretetéhes, ezért támaszkodik a másikra, miközben azt állítja, hogy „szerelmes vagyok”.

Ha a szerelemről beszélünk, nagyon fontos, hogy tudjuk: a vágy beteljesítése nem azonos a szerelemmel. Serdülőkorban előbb jön a pornó nézegetése, a malac dumák, ahogy a pasik szokták egymás között, a szexuális érdeklődés ébredése. De ez nem szerelem. Ez a tetszés. Tetszik a másik, mert jó a feneke, jó a melle, elég magas, izmos, okos. Hallunk olyat, hogy valaki azt mondja: „Szerelmes lettem az agyába!” Ez azt jelenti, hogy imponál neki a másik intelligenciája, méghozzá azért, mert önmagát ebből a szempontból nem értékeli annyira. Valójában kompenzál a másik képességével, mert az okos, hatalmas és erős. Ilyenkor el is mondja, hogy „Biztonságban érzem magam vele”. Az önbizalomhiány létrehozza a belső bizonytalanságot és a meg nem oldott félelmek tömegét, az ilyen fiatal tehát öntudatlanul keresi a biztonságot és azt az érzést, hogy szeretve van.

Csakhogy az ilyen fiatal saját magát nem szereti. Az önbizalomhiány azt jelenti, hogy nem szeretem magam. De szükségem van a szeretetre, és a következő napon azt mondom a barátnőimnek: „Szerelmes lettem!” Akkor ez mi? Óriási nagy hazugság és önbecsapás.

Az érdekes – vagy szomorú – az, hogy mindezt a pszichiátriában nem tanítják. Gyakran felteszik nekem a kérdést, hogyan jutottam el ezekhez a felismerésekhez. Kezdetben sokat olvastam, mert egyszerűen nem értettem, mi miért történik. Akkor már orvos voltam, és a Lipóton dolgoztam, emlékszem, Anthony de Mellót kezdtem el olvasni, aztán Oshót, Popper Pétert, Updike-ot, és észrevettem, hogy öntudatlanul keresem azokat a szavakat és mondatokat, amelyek heuréka-élményt jelentenek. Olyanokat, mint amilyet nemrégiben hallottam egy fegyverkereskedőről szóló filmben. Az illető a 90-es években, a Szovjetunió felbomlása után került bele a bizniszbe, és egy darabig jól ment minden, de végül nagyon ráfázott, otthagyta a felesége, a gyereke, meghalt a testvére. Egyetlen mondatért volt érdemes ezt a látszólag bugyuta filmet végignéznem, az pedig így hangzott: „Lehetőség szerint ne háborúzz, legfőképpen ne önmagaddal!”

Ez mekkora mondat! Ne hazudozz önmagadnak, mert ha nem vállalsz felelősséget, elkezdesz háborúzni önmagaddal. És akkor rá fogsz fázni, mert a véred fog kifolyni, és te fogod kivégezni saját magad. De ha nem háborúzol magaddal, akkor szeretheted, építheted magad, jóban leszel magaddal, és mosoly ül az arcodon. És ez visz el végül a másikhoz, a címbeli én és te-ből a „te”-hez, ez tesz alkalmassá a jó párkapcsolatra.

De nézzük csak! Azzal kezdtük el, hogy van te és én. Milyen az én, ha a másikat helyezem előre? Be van horpadva, mint egy karosszéria. Ha ennél a hasonlatnál maradok, akkor én először a saját karosszériámat változtatnám meg külsőleg és belsőleg egyaránt. Tehát előbb legyen az én, utána a te. Nem te és én. Hanem én és te. Akkor megváltozik minden. Mert ugyan igaz, hogy az én kinyilatkoztatása jelenthet narcisztikus ént, beképzelt, kivagyi, önző ént, de jelenthet stabil, önmagát tiszteletben tartó és önmagának nem ártó ént is. A narcisztikus, önző én valójában öntudatlan, aki állandóan hangoztatja, hogy ő isten, király, császár. Ám a tudatos én nem hangoztatja ezt. A tudatos én mindig az adott pillanatban érzi magát jól.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License