PROLÓGUS

Nem lehet megmenteni azt, aki nem akarja. Engem sem sikerült, pedig az elején tényleg küzdöttem. Mindhiába. A démon szépen lassan az emberi oldalam fölé kerekedett, és végül átadtam magam az édes romlásnak, a pusztító szenvedélynek, az örök kárhozatnak, és ezt senki sem tudta megakadályozni.

Vámpírrá váltam Williamért.

Vagy inkább: miatta? Vajon Blaise-nek igaza van, és Will megigézett? Vagy tényleg a szerelem vette el az eszemet?

Nem tudom.

Csak azt tudom, érte áldoztam fel mindenemet.

Január elseje, éjjel egy óra. A brightmore-iak szokásukhoz híven színesen és zajosan ünnepelték az új évet, éjfél óta szikrázó tűzijátékcsíkok világították be a fekete égboltot. Az emberek sorra robbantották a petárdákat, fújták a dudákat, hajigálták a szerpentineket és a konfettiket, beterítve velük a havas utcákat.

Nekem ugyanolyan volt ez az éjjel, mint a többi: bársonyos és puha, emberi élettől lüktető, egy szenvedélyes szerető, aki úgy vonz magához, mint hangyákat a méz. Minden éjszaka valami új darabkát tárt fel magából, mindegyik sötétségben töltött perc újabb és újabb meglepetéseket tartogatott, titkokat, amelyek a fényben sohasem látszanak.

Williammel és a barátaimmal a Pincében búcsúztattuk az óévet, ám mivel közben megéheztem, kisurrantam az utcára harapni valakit. Választékban nem volt hiány. A parkolóban egy tinédzserekből szerveződött banda piált és robbantgatott, de őket túl részegnek ítéltem meg. Egy kapualjba egy párocska húzódott vissza a fényorgia elől, de rájuk sem fanyalodtam, falják csak fel egymást. A közeli tér koncertektől volt hangos, amik iránt nagy tömeg érdeklődött. Sok, mámorban úszó préda…

A bőség zavara!

Végül a Rózsa téren kötöttem ki, ahol megakadt a szemem egy magas fiún. Épp a haverjaival iszogatott. Elhaladtam mellettük, keresve a kiszemelttel a szemkontaktust. Ahogy alkoholtól fátyolos tekintete rám tévedt, már az enyém is volt. Képes voltam szavak nélkül megigézni az embereket, ami Willt igazán meglepte, állítása szerint neki évtizedekbe telt ezt a képességet elsajátítania.

Bekanyarodtam egy kihalt, sötét sikátorba, és a falnak dőlve vártam rá. A várakozás izgalma pezsgőbuborékok százaiként csiklandozta az ínyemet.

Hamarosan megjelent előttem a fiú, és ködös tekintettel magához húzott. Hódarával borított dzsekijére tettem a kezemet, határozottan eltolva magamtól. Na jó, lehet, még nem tudok tökéletesen szavak nélkül igézni.

– Nyugi, csak maradj nyugton – duruzsoltam, mire elernyedtek az izmai. Lassan lehúztam a kabátja cipzárját, majd végigsimítottam kopasz fején és sima arcán, amiket nem borotválhatott le pár óránál régebben. Hosszú nyakán keményen feszültek az izmok a selymes bőr alatt. Mivel jóval alacsonyabb voltam, lábujjhegyre álltam. Széthúztam a kapucnis pulcsi nyakát, hogy teljes szépségében feltárulhasson előttem a torka. Finom, férfias illata volt: emberi parfüm. Sosem baj, ha a csomagolásnak jó illata van, de a lényeg úgyis alatta áramlik.

Végignyaltam a lüktető eret, beszívtam a számba, morzsolgattam az ajkaim között, végül megharaptam. A srác halkan felnyögött, szapora légzése forrón simogatta a fülemet, amitől szorosabban simultam hozzá. Ráérősen, jóízűen lakmároztam, minden cseppet kiélvezve.

Amikor végeztem, megszúrtam a szemfogammal a mutatóujjam, majd a vért végigkentem az ajkán, mire reflexből lenyalta.

– Menj vissza a barátaidhoz! – mondtam hipnotizálva. – És boldog új évet!

Zombimozgással elment.

Beletúrtam a hajamba, felrázva a hosszú, szőke tincseket. Lenyalogattam a vért és vörös rúzzsal kifestettem a szám. Elégedetten indultam vissza a Pincébe, miközben elővettem a telefonomat. Még éjfélkor írtam Blaise-nek, hogy BÚÉK, de még nem reagált. Inkább hívnom kellett volna…

Ekkor váratlanul egy fekete hajú lány ütközött nekem a tömegben. Én alig rezzentem meg, ő ellenben kicsit megtántorodott, tágra nyílt szemmel bámult rám, feketére festett ajkai résnyire nyíltak. Úgy meredt rám, mintha szellemet látna. Nekem egyáltalán nem volt ismerős, így nem foglalkoztam vele, mentem tovább. Ő utánam fordult, egy darabig éreztem a hátamba fúródni a pillantását.

Nem számít.

Most már teljesen mindegy, hogy emberként hol találkoztam vele, együtt jártunk-e oviba, vagy ugyanaz a pasi tetszett-e mindkettőnknek.

Már nem számít…

A Pincéhez érve lelassítottam, mert hirtelen egy furcsa, ismeretlen érzés járt át. Megperdültem, de nem láttam semmi gyanúsat, holott éreztem, hogy valaki figyel, éreztem az energiáját perzselőn örvényleni az éjszaka hűvösében. Az épületeket fürkészve idegesen a szórakozóhely felé siettem, pedig minden árnyék mozdulatlan volt, a klub előtt ácsorgó emberek normálisan viselkedtek, a fekete szájú lány sem volt már sehol.

Betudva az egészet a paranoiámnak, beléptem a Pincébe.