„Ian McDonald egyike a világ legjobb SF íróinak. Regényei félelmet nem ismerőek, ragyogóan bölcsek…”

Kim Stanley Robinson

„McDonald még soha nem írt rossz regényt, de a Luna: Újhold egyenesen nagyszerű.”

Cory Doctorow

„Provokatív, izgalmas és játékosan érett, bámulatos példája annak, milyen remek dolog a science fiction, és bizonyíték arra, hogy McDonald egyike a zsánerben dolgozó legjobb íróknak.”

SFX

„Komolyságban, feszültségben és tragédiában majdhogynem shakespeare-i. Adjuk ehhez hozzá A Tűz és Jég dala megszállottságát […]: a helyszín olyan ragyogóan megrajzolt és ügyesen feldíszített, hogy nem kérdés, hogy elragadja-e az olvasót; hatalmas szereplőgárdája egyénenként és McDonald bonyolult társulatának részeként is szimpatikus; cselekményét pedig oly sok szál építi fel, hogy az ember nem tudhatja, merre fog kanyarogni – azt kivéve, hogy ha véget ér, akkor szörnyű lesz a vég.”

Tor.com

„Évek óta a legjobb Holdon játszódó regény… McDonald regényének félelmetes SF karmai vannak a sűrű szövésű felszín alatt.”

Locus

„Lenyűgöző thriller… McDonald portréja a gyilkos társadalomról, amely a leghalálosabb környezetben próbál életben maradni, egyúttal az év legerősebb science fiction könyve.”

The Chicago Tribune

„A könyörtelen erőszak ellenére remek, szeretettel megrajzolt és különös módon vonzó környezet.”

The Wall Street Journal

„Sok intrika, némi erőszak és sok szex […] és egy gyilkos, űrbéli szappanopera minden élvezete: egyfajta holdkupolában játszódó Dallas.”

Adam Roberts, The Guardian

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ian McDonald: Luna – New Moon

Gollancz, an imprint of Orion Publishing Group, London, 2015

Fordította: Tamás Gábor

Borítófestmény:  © Superstock

Borítótipográfia és tördelés: @blacksheep-uk.com, Kovács Mária

Copyright © 2015 by Ian McDonald

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2017

Cover art © @blacksheep-uk.com

Hungarian Edition © GABO, 2017

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-510-4

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Enidnek

LUNA: SZEREPLŐK

A holdi házassági szokásokra és a vállalati pozíciókra vonatkozó kifejezéseket lásd a szószedetben.

Corta Hélio

Adriana Corta: a Corta Hélio alapítója és cshoigója

Carlos de Madeiras Castro: Adriana okója (meghalt)

Rafael (Rafa) Corta: Adriana legidősebb fia. A Corta Hélio uicsangja

Rachel Mackenzie: Rafa Corta okója

Lousika Aszamóa: Rafa Corta kedzsi-okója

Robson Corta: Rafa Corta és Rachel Mackenzie fia

Luna Corta: Rafa Corta és Lousika Aszamóa lánya

Lucas Corta: Adriana második fia. A Corta Hélio csonmuja

Amanda Szun: Lucas Corta okója

Lucasinho Corta: Lucas Corta és Amanda Szun fia

Ariel Corta: Adriana Corta lánya. Kitűnő ügyvéd a Clavius-féle bíróságon

Carlinhos Corta: Adriana Corta harmadik fia. A felszíni munkákért felelős vezető, a Corta Hélio zasitnyikja

Wagner Corta (Lobinho): Adriana Corta negyedik (kitagadott) fia. Elemző és holdi farkas

Marina Calzaghe: a Corta Hélio felszíni munkása, később Ariel Corta titkárnője

Helen De Braga: a Corta Hélio pénzügyi igazgatója

Heitor Pereira: a Corta Hélio biztonsági igazgatója

Dr. Carolina Macaraeg: Adriana Corta személyi orvosa

Nilson Nunes: Boa Vista tiszttartója

Madrinhák

Ivete: Rafa Corta méhanyja.

Monica: Lucas Corta méhanyja.

Amalia: Ariel Corta méhanyja.

Flavia: Carlinhos, Wagner és Lucasinho Corta méhanyja.

Elis: Robson és Luna Corta méhanyja.

Mackenzie Művek

Robert Mackenzie: a Mackenzie Művek alapítója, nyugdíjas ügyvezető

Alyssa Mackenzie: Robert Mackenzie okója (elhunyt)

Duncan Mackenzie: Robert és Alyssa Mackenzie legidősebb fia, a Mackenzie Művek ügyvezető igazgatója

Anasztaszja Voroncov: Duncan Mackenzie okója

Rachel Mackenzie: Duncan és Anasztaszja legkisebb lánya, Rafa Corta okója és Robson Corta anyja

Apollonaire Voroncov: Duncan Mackenzie kedzsi-okója

Adrian Mackenzie: Duncan és Apollonaire legidősebb fia, Jonathon Kayode, a holdsas okója

Denny Mackenzie: Duncan és Apollonaire legkisebb fia: a Mackenzie Kohók, a Mackenzie Művek hélium–3 alcsoportjának vezetője

Bryce Mackenzie: Robert Mackenzie legkisebb fia, a Mackenzie Művek gazdasági főosztályának vezetője, számos „örökbe fogadott gyerek” apja

Hoang Lam Hung: Bryce Mackenzie örökbe fogadott gyereke, rövid ideig Robson Corta okója

Jade Szun-Mackenzie: Robert Mackenzie második okója

Hadley Mackenzie: Jade Szun és Robert Mackenzie fia, a Mackenzie Művek zasitnyikja. Duncan és Bryce féltestvére

Analiese Mackenzie: Wagner Corta sötét amorja a férfi sötét formájában

Eoin Keefe: a Mackenzie Művek biztonsági főnöke. Hadley Mackenzie vette át a helyét

Kyra Mackenzie: holdjáró

AKA

Lousika Aszamóa: Rafa Corta okója, később az Abena Aszamóa kotoko tagja. Holdjáró

Kodzsó Aszamóa: Lucasinho Corta csoporttársa és holdjáró

Ja Afúom Aszamóa: Partiarc Twében

Adofo Menszá Aszamóa: az arany zsámoly omahenéje, a kotoko feje

Dajjang

Jade Szun: Duncan Mackenzie okója

Amanda Szun: Lucas Corta okója

Jaden Ven Szun: a Naptigrisek kézilabdacsapat tulajdonosa

Jake Teng-lung Szun: a rövid életű Kismadárkák tervezőiroda ügyvezető igazgatója

Fu Hszi, Sen Nung, Sárga Császár: a három fenséges személy: három magas szintű MI, a Dajjang fejlesztései

VTO

Valerij Voroncov: a VTO alapítója, az elmúlt ötven évet a Szent Péter és Pál kompban töltötte, szabadesésben

Nyikolaj Voroncov (Nick): A VTO holdhajóflotta parancsnoka

Grigorij Voroncov: Lucasinho Corta (futó) amorja és bújtatója

Holdi Fejlesztési Vállalat

Jonathon Kayode: a holdsas: a Holdi Fejlesztési Vállalat elnöke

Kuffour bíró: a Clavius-féle bíróság vezető bírója és Ariel Corta professzora

Rieko Nagai: a Clavius-féle bíróság vezető bírója és a Fehér Nyúl Pavilon tagja

Vidjá Rao: közgazdász és matematikus, a Fehér Nyúl és a Holdi Társaság tagja, a függetlenség nyílt támogatója. A Dajjanggal közösen részt vett a három fenséges személy fejlesztésében a Whitacre Goddard Vállalat számára

A Pillanat Urainak Rendje

Loa irmã: Adriana Corta gyóntatója

Flavia madrinha: miután száműzték Boa Vistából, csatlakozott a rendhez

Odunlade Aboszede Adekola mãe-de-santo: a Pillanat Urainak Rendje matrónája

Meridián/Dél Királynője

Jorge Nardes: bossa nova zenész és Lucas Corta amorja

Szóni Sarma: a Túloldali Egyetem kutatója

Mariano Gabriel Demaria: az orgyilkosképző, a Hétharangos Iskola igazgatója

An Hsziu-jing: a Kínai Energiahordozó-befektetési Vállalat kereskedelmi képviselője

Elisa Stracchi: a Kismadárkák szabadúszó nanoeszköz-tervezője

A Farkasok

Amal: a meridiáni Kék Farkasok falka vezére.

Szasa Volcsonok Ermin: a Magdalena-falka vezére Dél Királynőjéből

Irina: Wagner Corta fényideji falkaamorja

Egy fehér szobában a Sinus Medii peremén hat meztelen kamasz ül. Három lány, három fiú. Fekete, sárga, barna, fehér bőrűek. Folyamatosan, eltökélten vakaróznak: a nyomáscsökkenés kiszárítja a bőrt, és viszketést gerjeszt.

Szűkös a helyiség, épp csak akkora tartály, amiben felállhatnak. A gyerekek padokon szoronganak egymással szemben, combjuk a szomszédjukéhoz préselődik, térdük a szemben lévőéhez ér. Nincs hová nézni, nincs mit látni, csak egymást, de kerülik a másik tekintetét. Túl közel vannak, túlságosan is védtelenek. Mindegyikük átlátszó maszkon át lélegzik. Ahol nem jól zárul, sziszegve távozik az oxigén. A kintről záródó ajtón lévő ablak alatt nyomásmérő: tizenöt kilopascalt mutat. Egy órába tellett, mire ennyire alacsonyra süllyedt.

De odakinn légüres tér.

Lucasinho előredől, és újra kinéz a kicsiny ablakon. A kaput bárki láthatja: egyenes, akadálymentes vonal vezet tőle odáig. A nap alacsonyan áll, az árnyékok hosszúak és mélyek, feléje nyújtóznak. A sötét regoliton még sötétebbek, sokféle aljasságot rejthetnek.

„A felszíni hőmérséklet százhúsz Celsius-fok – figyelmeztette a famulusa. – Parázson jársz majd.”

Parázson jár, jégen.

Hét kilopascal. Lucasinho mintha felfúvódott volna, a bőre feszül, szennyesnek érzi. Amikor a mutató az ötöshöz ér, kinyílik az ajtó. Azt kívánja, bár ott lenne a famulusa: Jinji lelassíthatná őrülten verő szívét, lecsillapíthatná a jobb combjában rángó izmot. Tekintete elkapja a vele szemben ülő lányét. Egy Aszamóa – a bátyja is itt van, mellette. A lány a nyakában lógó adinkra amulettet babrálja. A famulusa egészen biztosan figyelmeztette már rá. Odakinn a fém összeforrhat a bőrrel: lehet, hogy mindörökre hegtetoválásként viseli majd a gaje njamét. Éppen csak mosolyt villant rá. Hat meztelen, tetszetős tizenéves préselődik össze, a combjuk egymáshoz ér, a kamra szexualitás szempontjából mégis vákuumnak számít. Minden egyes gondolat az ajtón túli dolgok felé fordul. Két Aszamóa, egy Szun lány, egy Mackenzie lány, egy rémült, levegőt kapkodó Voroncov fiú… és Lucasinho Alves Mão de Ferro Arena de Corta. Mindenki megvolt már, kivéve a Mackenzie lányt; a Corták és a Mackenzie-k nem szoktak összejönni. Meg Abena Mánu Aszamóát, mert a lány tökéletessége elbátortalanítja Lucasinho Cortát. Viszont a bátyja… senki nem szop úgy, mint ő.

Húsz méter. Tizenöt másodperc. Jinji beleégette a számokat. Ez a távolság a két ajtó között. Ennyi ideig bírja a meztelen emberi test a sugárzásos vákuumban. Tizenöt másodperc, mielőtt jön az eszméletvesztés. Harminc másodperc, és visszafordíthatatlanok a károk. Húsz méter. Tíz ugrás.

Lucasinho a szépséges Abena Aszamóára mosolyog. Aztán a világítás vörösre vált. Lucasinho talpon terem, amint nyílik az ajtó. A nyomás utolsó lélegzete kilöki a Sinus Mediire.

Első ugrás. Jobb lába a regolithoz ér, és minden gondolat kiröppen a fejéből. Szeme ég. Tüdeje izzik. Mindjárt szétrobban.

Második ugrás. Kilégzés. „Ki. Nulla nyomás legyen a tüdődben” – mondta Jinji. Nem, nem, nem jó, ez a halál. Kilégzés, különben felrobban a tüdőd. Leér a talpa.

Harmadik ugrás. Kifújja a levegőt. Lélegzete az arcára fagy. A víz a nyelvén, a könnyek a szeme sarkában fortyognak.

Negyedik. Abena Aszamóa elhúz mellette. A bőre szürke a dértől.

Ötödik. Mindjárt befagy a szeme. Nem mer pislantani. Akkor összefagyna a szemhéja. Aki pislant, vak, aki vak, halott. Az ajtót bámulja: kék irányfények veszik körül. A girhes Voroncov fiú is elhagyja. Eszelős módjára fut.

Hatodik. A szíve rémülten ver, küzd, ég. Abena Aszamóa bevetődik az ajtón, körülnéz, ahogy a maszk után nyúl. A szeme elkerekedik, lát valamit Lucasinho mögött. Szája néma kiáltásra nyílik.

Hetedik. Hátranéz a válla fölött. Kodzsó Aszamóa a földön, bucskázik, hempereg. Kodzsó Aszamóa épp belefullad a Hold óceánjaiba.

Nyolcadik. Miközben a kék zsilipajtófény felé tart, Lucasinho előrelöki a karját és megtöri vad menekülését.

Kilencedik. Kodzsó Aszamóa igyekszik talpra állni, de vak, a por a szemgolyójára fagyott. Kalimpál, botorkál, előrebukik. Lucasinho megragadja egyik karját. Fel. Fel!

Tizedik. Szemében lüktet a vörös: a fény és az öntudat köre a zsilipajtó körére összpontosul. A körre, amely darabjaira hulló agyának minden egyes vörös lüktetésére egyre összébb zárul. Levegőt! – sikoltozza a tüdeje. Levegőt! Fel. Fel. A zsilip tele karokkal és arcokkal. Lucasinho a felé nyúló karok körébe veti magát. Forr a vére. Ereiben gázbuborékok: mindegyik izzófehér golyó. Elhagyja az ereje. Az elméje a végét járja, de nem engedi el Kodzsó karját. Rángatja, rángatja a fiút magát is – haldokolva, lángolva. Valami végigvág a testén, hallja a robbanásszerű nyomáskiegyenlítés visítását.

Látómezeje megmaradt apró körében verítéktől és kicsapódott nedvességtől csöpögő tagok, bőr, fenekek és hasak kusza halmát látja. Hallja a nevetésekké változó zihálásokat, az eszelős vihogásba csapó zokogásokat. Őrült nevetés rázza a testeket. Megcsináltuk a holdjárást. Legyőztük Hold úrnőt.

Újabb villanásszerű kép: vörös fröccsenet a zsilipajtó középvonalán, furcsán ható vörös a fehéren. Csak ezt figyeli, a céltábla vörös közepét, ami minden érzékelését egyetlen vonalba sűríti össze közte és aközött. Ahogy tudata átadja magát a sötétségnek, még felfogja, mi is ez a vörös folt. Vér. A zsilipajtó Kodzsó Aszamóa bal nagylábujján csapódott össze, és cafatokból álló folttá morzsolta szét.

Most pedig sötétség.

* * *

A szárnyas nő a termik tetejéből szárnyal fel. A korai fény arannyá változtatja. Magát a világ firmamentumát karcolja, majd hátát ívbe feszíti, karját behúzza, lábát mozdítja, és elnyújtott ívű zuhanórepülésbe görnyed. Száz, kétszáz métert hullik, fekete pontként vágódik ki a hamis pirkadatból, gyárak és lakóházak, ablakok és erkélyek, drótkötélpályák és liftek, sétányok és hidak mellett suhan el. És a legutolsó pillanatban szétfeszíti ujjait, nanoszövet evezőtollakat tár, és kihúzza magát a zuhanásból. Aztán föl, mind magasabbra, szárnyai megvillannak az egyre erősödő fényben. Három csapással máris egy kilométernyire jár: arany szikra az Orion quadra gigászi kanyonja előtt.

– Büdös kurva – suttogja Marina Calzaghe. Utálja a repülő nő szabadságát, a sportosságát, a hibátlan bőrét, a feszes, ruganyos testét. Mindenekelőtt utálja, hogy a nőnek van szórakozásra pocsékolható levegője, míg neki minden egyes kortyért meg kell küzdenie. Lejjebb vette a légzési reflexét. A szemgolyóján lévő csib mutatja egyre növekvő oxigéntartozását. Minden tüdőt kitöltő lélegzet költséget jelent. Túllépte a hitelét a lélegzetbanknál. Emlékszik még a pánikra, amikor először próbálta kipislogni az új csibet a szeméből. Nem ment. Ujjával piszkálta – ott maradt, a szeméhez rögzítve.

– Mindenki visel ilyet – mondta előtte a HFV bevezetési és honosítási felelőse. – Akár egy holdbéla, aki most esett ki a zsilipből, akár maga a sas.

Életre kelt a négy elem – a víz, a tér, az adat és a levegő számlája – állapotmutató sávja. Attól a pillanattól kezdve mérték és felszámították az összes kortyot és alvást, az összes gondolatot és lélegzetet.

Mire a lépcső tetejére ér, szédeleg. Az alacsony korlátnak dőlve küzd a levegőért. Előtte a rémítő, telizsúfolt, fények ezreivel sziporkázó üresség. A Meridián quadráit kilométernyi mélységbe ásták, és fordított társadalmi rend érvényesül bennük: a gazdagok alul élnek, a szegények felül. A Hold csupasz felszínét ultraibolya, kozmikus sugarak és a napszél töltött részecskéi bombázzák. Néhány méternyi regolit el is nyeli a sugárzást, azonban a nagy energiájú kozmikus sugarak másodlagos részecskék tűzijátékát pattintják ki a talajból, ami veszélyes az ember DNS-ére. Ezért aztán az emberek lakóhelyei a mélybe fúródnak, és a helyiek olyan távol élnek a felszíntől, amennyire csak módjukban áll. Csak az ipari szintek vannak magasabban Marina Calzaghénál, márpedig azok szinte teljesen önműködők.

A hamis égen egyetlen ezüstös léggömb, egy gyerekjáték lebeg csapdába esetten.

Marina Calzaghe felmegy, hogy eladja a hólyagja tartalmát. A húgykufár biccentéssel engedi be a bódéjába. Marina húgya kevés, sárgásvörös és zavaros. Tényleg vér színezi el? A húgykufár megállapítja az ásványianyag- és tápelemtartalmát, és kifizeti. Marina a hálózati számlájára vezeti át a bevételt. Az ember csökkentheti a lélegzését, kalózkodhat némi vizet, lophat némi ételt, de sávszélességet nem lehet koldulni. Hetty, a famulusa a bal válla fölött áll össze pixelpermetből. A legegyszerűbb ingyenes skin, de Marina Calzaghe végre visszatér a hálózatra.

Legközelebb – suttogja, ahogy újra felkapaszkodik a páracsapdához. – Legközelebb megszerzem a gyógyszert, Blake.

Kézzel-lábbal kapaszkodva teszik meg az utolsó néhány fokot. A műanyag háló kivételesen szerencsés találat volt: még azelőtt kapta fel és tette biztonságos helyre, hogy újrahasznosíthatták volna a zabbálún hulladéktúró robotjai. Ősrégi és megbízható alapelvet követ: a műanyag szálakat támasztóoszlopok közé lógatta fel. A nedves és meleg levegő felemelkedik, és a mesterséges éjszaka hűvösében rövid életű pehelyfelhőket alkot. A pára kicsapódik a vékony szálakból álló hálón, és a szálakon lefelé csurogva iható mennyiségű víz gyűlik össze a gyűjtőüvegben. Egy korty neki, egy másik Blake-nek.

Valaki van a csapdájánál. Magas, holdtól vékony férfi iszik éppen az ő gyűjtőedényéből.

– Add ide!

A férfi ránéz, és kiüríti az edényt.

– Az nem a tiéd!

Marinának még megvan a földi izomzata. Hiába nincs elég levegő a tüdejében, el tudja kapni – nagy, sápadt, törékeny holdi virágszál.

– El innen. Az enyém.

– Már nem. – Kés van a férfi kezében. Egy kést nem tud legyőzni. – Ha megint itt látlak, ha bármi eltűnik, szétváglak, és eladlak.

Marina nem tehet semmit. Semmiféle tett, semmi, amit mondana, amivel fenyegetne, semmilyen jó ötlet nem változtathat itt semmin. Ez a késes fickó tönkretette. Nem tehet mást, mint hogy eloldalog. Minden egyes lépés, minden egyes lépcsőfok maga a pusztító szégyen. A kis lépcsőfordulón, ahonnan a repülő nőt látta, térdre rogy, és gyomorszorító indulattal öklendezni kezd. Száraz, gyomorkavaró és meddő dolog. Semmi nedvesség, semmi élelem nem maradt benne.

Felállni, elhagyni a holdat.

* * *

Lucasinho felébred. Arcán átlátszó héj, olyan közel, hogy párás lesz a leheletétől. Megrémül, felemeli a kezét, hogy elhessentse magától a klausztrofóbiás félelmet felszító izét. Sötét melegség árad szét a koponyájában, feje hátsó felében, végig a karján, a felsőtestében. Semmi rémület. Alvás. Az utolsó, amit lát, az ágya előtt álló alak. Onnan tudja, hogy nem kísértet, mert a Holdon nincsenek szellemek. Az itteni kövek elűzik, a sugárzás és a vákuum szétoszlatja őket. A kísértetek illékonyak: csupa pára, árnyalat és sóhaj. Az alak mégis kísértetként áll ott, szürkén, kezét összefonva.

– Flavia madrinha?

A kísértet felnéz, és elmosolyodik.

* * *

Isten nem bünteti meg a nőt, aki kétségbeesésében lop. Marina a húgykufártól elmenet mindennap elhalad az utcai szentély mellett: Kazanyi Miasszonyunk ikonja, lüktető biolámpák csillagképe kíséretében. A kocsonyagömbök egyenként egy-egy kortynyi vizet tartalmaznak. Gyorsan, vétkes módon dugja a hátizsákjába. Négyet Blake-nek szán. A férfi egyfolytában szomjas.

Alig két hete, mégis úgy érzi, egy egész élet eltelt már, mióta megismerkedett Blake-kel – a szegénység megnyújtja az időt. És a szegénység lavina. Egyetlen aprócska kő megcsúszik, elindít egy másikat, az is újabbakat mozdít ki a helyükről, és aztán minden csuszamlik, száguld az eredeti helyéről. Egyetlen törölt szerződés. Egy nap, amikor az ügynökség nem telefonált. És azok a parányi számjegyek a látómezeje peremén egyre csak pörögtek lefelé – csuszamlottak, száguldottak. Aztán már kapaszkodott is a létrákon és lépcsőkön, fölfelé az Orion quadra falain. Kapaszkodott fölfelé a hidak és karzatok szövedékéből, a lakóházak sugárútjai fölé, egyre följebb a mind meredekebb lépcsőkön és létrákon (mert a lifteknek költségük van, és azokra a legfelső szintekre egyáltalán nem is járnak), föl, Bairro Alto levegőbe nyúló halmai és kockái irányába. A gyér levegőnek olyan volt a szaga, akár a tűzijátékoknak: nyers kő, összeolvadt üveg, amit épp csak elhagytak az építőrobotok. Gyalogjárók inogtak el félelmetesen kőkamrák függönyajtói mellett, amiket csak az ott és az üvegtábla nélküli ablakokon beszüremlő fény világított meg. Elég egyetlen rossz lépés, és lassan ordítva zuhan lefelé, a Gagarin proszpekt neonfényeibe.

Bairro Alto minden eltelt holdnappal más lett, Marina pedig messzire elkóborolt benne, mire Blake szobájára lelt. „Szívesen megosztom. A napikat összeadjuk” – olvasta a hirdetést a meridiáni listákon.

– Nem maradok sokáig – mondta, ahogy körülnézett az egy szem szobán, a két emlékezőhab matracon, az üres műanyag vizesflakonokon, a félredobott ételesdobozokon.

– Nem szoktak – felelte Blake. Aztán kidülledt a szeme, és gyötrő, hasztalan köhögésbe görnyedt, amitől sovány testének minden csontja rázkódott. A szaggató köhögés egész éjjel ébren tartotta Marinát – három száraz, szinte türelmetlen kis köhögés. Aztán megint három. Még három. Még három. A köhögés nem hagyta pihenni a rákövetkező éjszakákon se. Ez volt Bairro Alto dala: a köhögés. A szilikózis – a holdpor kővé változtatta a tüdőt. A bénulás után szokott jönni a gümőkór. A fágok általában könnyen kezelik. A Bairro Altóban élők azonban levegőre, vízre és térre költik a pénzüket. Itt még az olcsó fágok is messzi reménynek tűnnek.

– Marina. – A famulusa olyan régen szólt már hozzá, hogy meglepetésében leesik a létráról. – Munkát ajánlanak neked.

A zuhanás alig néhány méternyi: ebben a tébolyító nehézkedésben az semmi. Még mindig vannak álmai, amelyekben repül: felhúzhatós madár bennük, és óraművel működő planetárium körül kering. Egy kőkalitkában pörgő planetárium körül.

– Vállalom.

– Felszolgálás.

– Felszolgálok. – Megtenne bármit. Átfutja a szerződést. Alacsony árat kér, ám az ajánlat így is éppen csak elégséges. A víz-levegő-szén-hálózata, meg még valamicske. Van előleg. Új egyenruhára lesz szüksége a nyomtatókból. És egy fürdésre az egyik banjában – ő is érzi a saját haja szagát. Meg egy vonatjegyre.

Egy órája van, hogy a Központi Állomáson legyen. Marina pislantással írja alá a szerződést. A kontaktlencse letapogatja és továbbítja a retinamintáját az ügynökségnek. Famulusok ráznak kezet, és ott a pénz a számláján. Az öröm olyan éles, hogy fáj. A pénz ereje és varázsa nem abban rejlik, amit birtokolhatsz általa… Hanem abban, ami általa lehetsz. A pénz szabadság.

– Költsed! – mondja Hettynek. – Visszatérés az alapbeállításokhoz.

A tüdejében azonnal megszűnik a feszülés. A levegőt kifújni csodálatos. A belégzés felemelő. Ízlelgeti a Meridián fűszeres illatát: elektromosság, lőpor, csatorna csípős szaga és penész. Amikor pedig odaér, ahol a légvételnek véget kellene érnie, még mindig van. Nagyot kortyol a levegőből.

De kevés az idő. A vonathoz a nyugati 83. lift visz, ám az épp ellenkező irányban van, mint Blake szobája. Lift vagy Blake? Ez nem kérdés.

* * *

Lucasinho ismét felébred. Megpróbál felülni, mire a fájdalom visszakényszeríti az ágyba. Úgy fáj mindene, mintha teste összes izmát lehúzták volna a csontjairól és ízületeiről, és a helyükbe őrölt üveget töltöttek volna. Hever az ágyon aláöltözetben: ugyanolyan fajtában, amit épeszű, biztonságos, hétköznapi sétához is viselne a felszínen. Tudja mozgatni a kezét és a lábát. Ujjai végigvándorolnak a testén, fel és le, leltárba véve mindent. A hasizmokat, melyek páncélként fedik a zsigereit, feszes és tiszta rajzolatú combját. A feneke mesébe illő testrésznek érződik. Azt kívánja, bár megérinthetné saját bőrét. Tudnia kell, hogy ép-e. Híres a bőréről.

– Szarul érzem magam. Még a szemem is fáj. Kapok valami gyógyszert?

– Közvetlen ingerlés éri a periaquaeductalis szürkeállományodban lévő mű-opioid receptorokat – mondja egy hang a fejében. – Igazíthatok az ingererősségen.

– Jé, Jinji, visszatértél. – Semmivel nem lehet összetéveszteni a famulusa szőrszálhasogató, komornyikokat idéző beszédmódját. A famulusok nehezen kezelik a kétértelműséget. Lucasinho észreveszi a látómezeje jobb alsó sarkában lévő csibet. A Cortáknak nem kell figyelniük a számokat, de attól még örül, hogy látja: a csib elárulja, hogy életben van, éber és fogyaszt.

– Hol vagyok?

– A Sanafil meridiáni gyógyászati központban – mondja Jinji. – Kivittek már a hiperbár oxigénkamrából, és aláöltözetet adtak rád. Egy sor mesterségesen előidézett kómán vagy túl.

– Mióta? – Megpróbál felülni. Fájdalom hasít minden csontjába és ízületébe. – A bulim!

– Elnapolták. Most újabb mesterséges kóma következik. Az apád jön meglátogatni.

Ízelt fehér karok hajtogatják ki magukat a falakból.

– Várj! Ne! Láttam Flaviát.

– Igen. Eljött meglátogatni.

– Ne mondd el apámnak!

Soha nem értette meg, apja miért száműzte a madrinháját, a méhanyját Boa Vistából Lucasinho tizenhatodik születésnapjának reggelén. Csak azt tudja, ha Lucas Corta értesül arról, hogy Flavia madrinha itt járt, az apja száz meg száz rosszindulatú dologgal árt majd a nőnek.

– Nem fogom – közli Jinji.

* * *

Lucasinho harmadszor is felébred. Apja áll az ágya előtt: alacsony, vékony férfi – sötét és meggyötört, míg a bátyja széles vállú és aranyló. Egyenes tartású és választékos, ceruzavékony bajusszal és szakállal – tökéletes, de ügyel is rá mindig, hogy megőrizze a tökéletességet: ruhája, haja, körmei mind makulátlanok. Hűvös, hamar ítélő férfi. Bal válla fölött lebeg Toquinho: famulusa hangjegyek és bonyolult akkordok sokrétegű csomója, ami időről időre csak félig hallható, elsuttogott bossa nova gitárdallammá áll össze.

Lucas Corta tapsol. Öt tiszta csattanás.

– Gratulálok. Mostantól holdjáró vagy.

A családon belül és azon kívül is köztudott, hogy Lucas Corta soha nem csinálta meg a holdjárást. Ennek az oka titok: Lucasinho azt hallotta, aki kíváncsiskodik, azt megbüntetik, méghozzá csúful.

– Sürgősségi ellátás, szem- és tüdőspecialisták, hiperbár oxigénkamra bérlése, aláöltözet bérlése, O_2-palackok… – sorolja az apja. Lucasinho leszáll az ágyról. Az orvosbotok már eltávolították az aláöltözetet. Körülötte szétnyílnak a fehér falak – robotkarok bontakoznak ki frissen nyomtatott ruhákat kínálva.

– Szállítás Meridiánból João de Deusba…

– João de Deusban vagyok?

– Buliba kell menned. Hősnek kijáró fogadás. Próbálj viselkedni. És próbáld meg öt percig megoldani, hogy ne másvalakiben legyen a farkad. Mindenki itt van. Még Ariel is elintézte, hogy otthagyja egy időre a Clavius-bíróságot.

Mindenekelőtt: az alapvető dolgok. Fémszegecsek és -tüskék csusszannak a bőrében lévő nagy gonddal készült lyukakba… mindegyik egy szívszaggató szakítás emléke. Jinji megmutatja Lucasinhonak magát, hogy a homlokába lógó fürtöt az alacsony nehézkedésnél lehetséges teljes pompájába fésülhesse – fénylő, sűrű haj mélytengeri hullámába. Észbontó az arccsontja, és a hasán követ lehetne törni. Magasabb az apjánál. Ebben a nemzedékben mindenki magasabb a második generációnál. Annyira eszelősen királyul néz ki.

– Túléli – mondja Lucas.

– Ki? – Lucasinho tétovázik kicsit az ingek között, mielőtt a halványbarna, anyagában mintásat választja.

– Kodzsó Aszamóa. A teste húsz százalékán másodfokú égési sérülések vannak, a tüdőhólyagjai megrepedtek, továbbá szakadt véredények, agyi sérülések. És a lábujja. Rendbe jön. Az Aszamóák várnak rád Boa Vistában, hogy megköszönjék.

Lehet, hogy Abena Aszamóa is ott van. Talán annyira hálás lesz, hogy megdughatja. Vörösesbarna nadrág két centiméteres hajtókával és hat pliszével. Behúzza az övet. Pókselyem zokni és pepita papucscipő. Buli lesz, szóval mehet a sportzakó. A tweedet választja, érzi ujjai között a szálakat. Ez állattól van, nem nyomtatott. Eszelősen drága állati eredetű cucc.

– Meg is halhattál volna.

Ahogy belebújik a zakóba, feltűnik neki a kitűző a kabáthajtókán: Dona Luna az, a holdjárók pecsétje. A Hold védőszentje: Élet és Halál, Fény és Sötét Madonnája, arca egyik fele fekete angyal, a másik pőre fehér koponya. Kétarcú úrnő. Hold úrnő.

– Mit tett volna akkor a család?

Honnan tudta az apja, hogy a kitűzős zakót választja? A karok visszateszik a többi ruhát a falakba, és ő észreveszi, hogy minden zakón ott van Dona Luna kitűzője.

– Ha én lettem volna ott, akkor nem segítettem volna neki.

– Nem te voltál ott – közli Lucasinho. Jinji megmutatja neki az összképet. Elegáns, de nem hivatalos, lezser, mégis előkelő, és megfelel az aktuális divatnak, ami az 1950-es évek európai stílusát követi. Lucasinho Corta rajong a ruhákért és a kiegészítőkért.

– Most már készen állok a bulimra.

* * *

– Megküzdök magával.

Ariel Corta hangja tisztán cseng a bíróságon. És a helyiség felrobban. Az alperes üvölt: ezt nem teheti. A védőügyvédek az eljárásrenddel való visszaélésről mennydörögnek. Ariel jogászcsapata – most, hogy a párbajjal történő igazságszolgáltatást elfogadták, a segédei – azt bizonygatják, hízelgik és ordítják, hogy ez esztelenség. Al-Jaum zasitnyikja darabokra vágja majd Arielt. A nyilvános galérián óriási a felhördülés. A bírósági sajtósok foglalják a sávszélességet, ahogy élőben közvetítik a képet.

Mindennapos, válás utáni elhelyezési megállapodásból egyszerre igazi megrázó esemény lett. Ariel Corta Meridián – tehát a Hold – legjobb házasságokkal foglalkozó ügyvédje, akár a megkötésükről, akár a felbontásukról van szó. Az ő nikáhszerződései érintik az Öt Sárkány, a Hold jelentős családjai mindegyikét. Házasságokat hoz össze, válásokról tárgyal, lyukakat talál titánium szilárdságú nikáhokon, kivásárlásokról alkuszik és hatalmas tartásdíjakat hoz össze. A bíróság, a nyilvános galéria, a sajtó, a közösségi közvetítők és a bíróság iránt érdeklődő jelenlévők mind a lehető legnagyobb elvárásokkal követik figyelemmel Filmus keresetét al-Jaum ellen.

Ariel Corta nem okoz csalódást. Lehámozza a kesztyűjét. Lerúgja a cipőjét. Kibújik a Dior-kosztüméből. Egyetlen szűk halásznadrágban és egy sportmelltartóban áll most a Clavius-bíróság előtt. Megveregeti a zasitnyikja, Isola hátát: széles vállú, golyófejű joruba, kedves ember és kegyetlen harcos. A legjobb bírósági harcosok a holdbélák – az újonnan bevándoroltak – közül kerülnek ki.

– Ezt most én csinálom, Isola.

– Nem, senhora.

– Egy ujjal sem nyúl majd hozzám.

Ariel a három bíróhoz megy.

– Van kifogás a kihívásomat illetően?

Kuffuor bíró és Ariel Corta kapcsolata régre nyúlik vissza: tanár és diák voltak. Arielnek a jogi egyetemen töltött első napján azt tanította, hogy a holdi jognak három alappillére van. Az első, hogy nincs büntetőjog, csak szerződési jog: minden forgalomképes. A második, hogy a több törvény rossz törvény. A harmadik, hogy gyors lépés, egy ügyes húzás, vakmerő kockázatvállalás erősebb a jól felépített érvelésnél és alapos vizsgálatnál.

– Corta ügyvéd, maga is tudja, épp úgy, ahogy mi, hogy ez a Clavius-bíróság. Mindent próbára lehet tenni, beleértve magát a bíróságot is – mondja Kuffuor bíró.

Ariel begörbíti jobb keze ujjait, és biccent a bírók felé. Megfordul, hogy szembenézzen az alperes zasitnyikjával a terem túlsó végében. Csupa izom és heg, legalább húsz olyan per veteránja, aminek harc lett a vége, és már integet is neki, hogy gyerünk, jöjjön le, jöjjön le a verembe.

– Hát akkor harcoljunk!

A terem helyeslően hördül fel.

– Első vérig – kiáltja Heraldo Muñoz, al-Jaum ügyvédje.

– Ó, nem – bömböli Ariel Corta. – Halálig, vagy semmi.

A csapata, a zasitnyikja már talpon. Rieko Nagai bírónő igyekszik túlharsogni a hangok förgetegét.

– Corta ügyvéd, figyelmeztetnem kell…

Ariel Corta egyenes háttal, erővel telten áll a felfordulásban, ő a csönd és a nyugalom a hangok viharának szívében. Az alperes ügyvédei fejüket lehajtva tanácskoznak, szemük a nő felé villan, aztán visszamerülnek a sebesen folyó sutyorgásba.

– A bíróság engedélyével – Muñoz felállt közben. – Az alperes visszavonja a keresetét.

A Clavius-bíróságon pisszenés sem hallatszik.

– Akkor a felperes javára döntünk – mondja Zsang bíró. – A költségek az alperest terhelik.

A terem harmadszor is hangzavarban tör ki, és ez mind közül a leghangosabb. Ariel issza magába a dicséreteket. Ügyel arra, hogy a kamerák minden szögből vehessék. Kicsúsztatja táskájából karcsú titánium e-cigijét, kicsapja teljes hosszára, kimerevíti, meggyújtja, és aztán fehér gőz halvány pamacsát fújja ki. Kosztümkabátját a vállára dobja, cipőjét ujjára akasztja, és harci öltözetében lépdel ki a teremből. Felemészti az egészet: a tapsot, az arcokat, a famulusok fejek fölött lebegő felhőjét. Minden per színház.

* * *

A kilátás sokba kerül – a szórakozás még többe, úgyhogy Marina ül a legalsó szinten, a középső sávbeli helyén, és grimaszol a fejtámlák között hátrafelé kukucskáló gyereknek. Nagysebességű vonattal csak egy óra az út Meridiánból João de Deusba. Egy gyereket mulattatni épp elegendő szórakozás. Marina most először jár Meridiánon kívül. A Holdon van, a Hold felszínén, óránként ezer kilométeres sebességgel száguld rajta mágneses sínen, vakon egy fémcsőben. Síkságok, kráterperemek, barázdák és meredek rézsűk. Óriási hegyek és roppant kráterek. Mindez odakinn van, ezen a meleg, jázminnal illatosított, pasztellszín, karattyolással teli belső téren túl. Minden szürke és poros. Minden ugyanolyan, mindenből hiányzik a nagyszerűség. Nem marad le semmiről.

Hettynek teljes hozzáférése van a hálózathoz, ezért amikor szólnak a srácnak, hogy hagyja abba a hátsó sorbeli hölgy nyaggatását, Marina zenével és képnézegetéssel múlatja az időt. A húga új családi képeket töltött föl. Látja az új unokahúgát és a régi unokaöccsét. Ott van a sógora is, Arun. Az anyja a székben, kézfejében a csövekkel. Mosolyog. Marina örül, hogy nem látja a levegő nélküli hegyeket, az érdes és kemény vonalú, üres tengereket. A rengeteg levélhez, a lágy, galambszürke éghez, a tengerhez képest, ami olyan zöld és olyan telt, hogy szinte szagolni lehet a mélyét, a Hold fehér koponyának tűnne. Ezen a vonaton Marina úgy tehet, mintha otthon lenne, a Földön, és bármikor kimehet, ott sétálhat a Csendes-óceán északi partvidékének fái és vulkánjai között.

„Anya új kezelésbe kezd kedden.” Kessie soha nem könyörögne nyíltan pénzért, de a kijelentésben ott van a kérés. Anya orvosi kezelésének számlái küldték Marinát a Holdra. A holdi nagy bumm! Mindenki a kezét tartja – mindenki minden egyes másodpercben. Marina lenyeli a torkába toluló epét. Nem ez a dolgok elintézésének holdi módja. Ha mindenki aszerint cselekedne, amit érez, a városok éjszakára már hullaházak lennének.

A vonat belassít João de Deusba. Az utasok összeszedik a cókmókjukat. Marinának az utasítások szerint jelentkeznie kell a biztonságiaknál a 6. vágányon, ahonnan magánvillamos viszi tovább oda, ahol dolgozni kell. Gyomrát szorítja az izgatottság – ez az első alkalom, hogy arra gondol, ami a magánsínpár végén várakozik: Boa Vista, a Corták mesékbe illő kertpalotája.

* * *

A hármas számú bírósági termen kívül a kíséret leszáll. Ariel Cortát mindig csodálók, ráakaszkodó emberek, lehetséges ügyfelek és mindenféle nemű lehetséges udvarlók veszik körül. „Vonzó”, ez az első dolog, amit mondani szoktak róla. A Corták soha nem voltak nagy szépségek, de egyetlen brazil se számított soha csúfnak, és Adriana minden egyes gyermekébe szorult annyi kellem, hogy magukra vonzzák a tekinteteket. Ariel vonzósága a tartásából fakad – határozottság és kiegyensúlyozottság, hűvös önbizalom árad belőle. Felhívja magára a figyelmet. A munkatársa, Idrisz Irmak nyomakodik át a puszik és gratulációk között.

– Meg is halhattál volna ott.

Rovarméretű kamerák nyüzsögnek Ariel feje körül.

– Nem, dehogy.

– Darabokra vághatott volna.

– Gondolod?

Ariel megragadja a férfi alkarját, és megfeszíti a könyökét. Elég csak egyetlen apró nyomás, és úgy pattintaná ki az ízületet, akár a palackról a kupakot. A kíséret levegő után kap. A kamerák hirtelen mozdulattal ereszkednek lejjebb, közelebbi szöget keresnek. Ez szenzációs anyag. A pletykahálók napokig ezen visítoznak majd. És elengedi. Idrisz rázogatja meggyötört kezét. Az összes Corta gyereknek tanítottak gracie dzsiudzsicut. Adriana Corta meggyőződése, hogy minden gyereknek ismernie kell valamilyen harcművészetet, játszania kell valamilyen hangszeren, beszélnie kell három nyelvet, olvasnia kell az éves jelentést, és tudnia kell tangózni.

– Darabokra szaggatott volna. Szerinted tényleg kockáztattam volna ilyesmit, ha nem tudtam volna, hogy Muñoz feladja?

Idrisz széttárja a kezét. Magyarázd el, mi a trükk.

– Az al-Jaumok a Mackenzie-k védencei voltak, amíg Betake al-Jaum meg nem sértette Duncan Mackenzie-t azzal, hogy nem vette feleségül Tansy Mackenzie-t – mondja Ariel. A kíséret issza a szavait. – A Mackenzie-k visszavonták a támogatásukat. Enélkül, ha csak megkarcolnak az al-Jaumok, abból vérbosszú lett volna a Corták és köztük, miközben a Mackenzie-ház nem támogatja őket. Ezt nem kockáztathatták meg. Egész végig párbajon alapuló ítéletet erőltettem, mert tudtam, hogy engedniük kell.

Megáll az ügyvédek helyiségének ajtaja előtt, hogy a kísérethez is szóljon.

– Most pedig, ha megbocsátanak, mennem kell az unokaöcsém holdjárása miatt szervezett bulira, és így egyszerűen nem jelenhetek meg ott.

* * *

Nagai bíró és egypalacknyi tíznövényes gin várja az ügyvédek helyiségében.

– Ha még egyszer ilyen húzást mutatsz be a bíróságomon, utasítom a zasitnyikokat, hogy belezzenek ki – mondja a bírónő. A mosdó peremén kuporog. Az ügyvédek helyiségei kicsik és zsúfoltak.

– De az az elvárható eljárási kötelesség elmulasztása lenne – feleli Ariel. A bontóba teszi ölnyi kosztümkupacát. A töltőgarat elnyeli, és szerves nyersanyaggá szedi széjjel a szövetet. Beijaflor, Ariel famulusa, már kiválasztotta a bulira a ruhát: aszimmetrikus szabású 1958-as Balenciaga-modell vállpánttal, mélyszürke háttérre nyomott fekete virágmintával.

– A bíróság nem védelmezi a szerződéses fél érdekeit?

– Miért nem tudsz egyszerűen csak héliumot bányászni, mint a testvéreid?

– Olyan kis buta fiúk. – Ariel csókot nyom mind a két arcára. – Lucasnak negatív a humorérzéke.

A gint tanulmányozza: az ügyfele ajándéka.

– Egyedi nyomtatás. Milyen figyelmes. – Nagai bírónőnek kínálja, aki a fejét rázza erre. Ariel készít magának egy martinit: olyan száraz, hogy hólyagot húz.

Rieko végighúzza bal mutatóujját a szeme között: általánosan bevett mozdulat annak jelzésére, hogy famulusok nélkül beszélgessenek. Ariel egy pislantással elküldi Beijaflort, mely egy félig látható kolibri, a nő öltözködésének megfelelően állandóan árnyalatot váltó irizáló fröccsenet. Rieko famulusa, egy új meg új origamimodellbe összehajtogatódó üres papírlap, egy villanással eltűnik.

– Nem tartóztatlak – mondja Nagai bírónő. – Röviden: talán nem tudsz róla, hogy a Fehér Nyúl Pavilon tagja vagyok.

– Mit is szoktak mondani? Aki azt állítja magáról, hogy a Fehér Nyúl tagja…

– Nem az – fejezi be az aforizmát a bírónő. – Minden szabály alól van kivétel.

Ariel Corta kedélyesen kortyint egyet a martiniból, de közben minden érzéke feszül az éberségtől. A Fehér Nyúl Pavilonja, a holdsas tanácsadóinak csapata valahol a mítoszok és a valóság közötti  átmeneti helyen lakozik. Létezik, nem lehetséges, hogy ne létezzen. Ott rejtőzik, ahol mindenki számára látható. Tagjai egyszerre tagadják és állítják, hogy a részei. Ariel Cortának nincs szüksége Beijaflorra, hogy megállapítsa: a szívverése felgyorsult, szaporábban szedi a levegőt. Minden erőfeszítésére szükség van, hogy ne hagyja az izgatottságot végigfodrozni martinija felszínén.

– A Fehér Nyúl tagja vagyok – folytatja Nagai bírónő. – Immár öt éve. A Fehér Nyúl minden évben két tagjától válik meg. Ebben az évben rám kerül a sor. Szeretnélek téged jelölni az egyik helyre.

Ariel zsigerei összeugranak. Helyet kínálnak a kerekasztalnál, ő pedig egy szál alsóneműben álldogál itt.

– Megtiszteltetés. De meg kell kérdeznem…

– Mert kivételesen tehetséges fiatal nő vagy. Mert a Fehér Nyúl tisztában van azzal, hogy az Öt Sárkány egyes részeinek egyre nő a befolyása a HFV-ben, és szeretné ellensúlyozni ezt a befolyást.

– A Mackenzie-k.

Nincs még egy család, amelyik ennyire nyíltan törekszik a politikai hatalomra. Adrian Mackenzie, Duncan, az ügyvezető legkisebb fia, Jonathon Kayode, a holdsas, a Holdi Fejlesztési Vállalat elnökének okója. Robert Mackenzie, a család feje régóta hirdeti már a HFV megszüntetésének szükségességét és a Hold teljes függetlenségét, a teljes mentesülést a Föld szülői felügyelete alól. „A Hold a miénk.” Ariel tisztában van a politikai érvekkel, ismeri a szereplőket, de soha nem érdeklődött a téma iránt. Egyetlen olyan területe sincs a jognak, mint a holdi házassági jog: érzelmektől áthatott elköteleződések, sziszegő sértődések és soha véget nem érő ellenszenvek zűrzavaros terepe. Amikor ez a HFV-vel kapcsolatos politikával keveredik, igazán gyúlékony lesz az elegy. De egy hely a sas mellett… Lehet, hogy soha nem szívta be a holdport a bőréről, de attól még Corta, márpedig a Corták lelke a hatalom.

– Vannak olyan döntésközeli személyek, akik úgy vélik, itt az ideje, hogy a Corták feladják elszigeteltségüket, és részt vegyenek a holdi közigazgatásban.

A családjában senki nem került olyan közel a politikai hatalomhoz, mint Ariel. Rafa, a Corta Hélio bu-uicsangja, gazdasági hatalommal rendelkezik: a Corta Hélio ad fényt a Föld éjszakájának. Adrianának, a Corta Hélio mátriárkájának erkölcsi hatalma van. Ám a régebbi családok közül nem rajong mindenki a Cortákért. Az ötödik sárkányt felkapaszkodottaknak, szerencsés szélhámosoknak, vigyorgó orgyilkosoknak, carioca cowboyoknak tekintik. A Corták mosolyogva szabdalják szét az embert. Többé nem lesznek carioca cowboyok, héliumvigécek. Ez itt a meghívó a hatalom asztalához. Ez az, amikor nemes háznak fogadják el a Cortákat. Mamãe megvetően beszél majd – kinek kell ezeknek a korcsoknak, ezeknek a gyenge élősködőknek a beleegyezése? –, de örül majd annak, amit Ariel elért. Mindig is tudta, hogy nem ő a kedvence, nem ő az aranygyermek, de ha Adriana Corta kemény kézzel bánik a lányával, hát azért teszi, mert többet vár tőle, mint a fiaitól.

– Ezek szerint elfogadod? – kérdezi Nagai bírónő. – Nagyon szeretnék már leszállni erről a mosdóról.

– Persze hogy elfogadom. Mit hittél, mit mondok?

– Elvárható eljárási kötelességgel is kezelhetted volna – veti fel a bírónő.

– Miért? – Ariel tágra nyílt szemű meglepetése őszinte és ártatlan. – Bolond lennék, ha nem fogadnám el.

– A családodnak is lehet róla véleménye…

– A családom véleménye az, hogy João de Deusban kellene lennem porosan és izzadtan egy fetöltőben. Nem. – Magasba emeli martinispoharát. – Igyunk rám! Ariel Cortára, a Fehér Nyúlra.

Nagai bírónő jobb mutatóujjával végigsimít a szemöldökén. Visszatérhetünk a rögzített világba. Ariel egy pislantással visszahívja Beijaflort. Megjelenik Oko, a bírónő famulusa is. Nagai bírónő távozik. A nyomtató megcsendül: elkészült a Balenciaga-féle estélyi. Beijaflor már színt is váltott, hogy igazodjon hozzá.

* * *

A kis Luna Corta bazsarózsamintás buggyos és ujjatlan szoknyaruhát visel. A ruha fehér, a korca behúzva, rajta bíbor virágok feltűnő mintája: Pierre Cardin-modell. Azonban Luna nyolcéves, és belefáradt a különleges ruhákba, úgyhogy lerúgja magáról a cipőjét, és mezítláb szalad át a bambuszligeten. A famulusa is Luna: citromzöld holdasszövő lepke, szárnyán nagy, kék szemmel. „A holdasszövő lepkék észak-amerikaiak, nem déliek – mondta Adriana nagymama. – És nem jó, hogy a saját nevedet adod a famulusodnak. Az emberek így nem mindig tudják majd, hogy kihez beszélnek.”

Lepkék szökkennek elő rejtekhelyükről és kavarognak Luna feje fölött. Kékek, kékek, akár a hamis égbolt, olyan szélesek, akár a tenyere. Az Aszamóa gyerekek hoztak egy dobozt tele jó dolgokkal, ők engedték szabadon ezeket. Luna örömében összecsapja a tenyerét. Boa Vistában soha nem lát állatokat: a nagyanyja retteg tőlük. Semmilyen prémes, pikkelyes, szárnyas lényt nem enged be Boa Vistába. Luna a lassan csapdosó pillangók szalagját kergeti, és nem azért fut, hogy elkapja őket, hanem hogy ugyanolyan szabad legyen, ugyanúgy lebegjen, ahogy a lepkék. A levegő felkavarodik, a bambusz susogni kezd, beszédhangokat, zenét és főzés illatát továbbítja. Hús! Luna maga köré fonja a karját. Ez valami különleges. A sülő hús illata elvonja a figyelmét, ahogy utat tör magának a bambusz magas, lengedező szárai között. Mögötte lassú vízesések zuhognak alá az orixák óriási kőarcai között.

Három és fél milliárd évvel ezelőtt magma tört elő a Hold élő szívéből, hogy elárassza a Fecunditatis medencéjét – lassan bugyogott elő, barázdákat, bakhátakat és lávakürtőket formázva. Aztán a Hold szíve meghalt, a lávafolyások kihűltek, az üres lávakürtők hidegen, sötéten, ismeretlenül, megcsontosodott verőerekként húzódtak a helyükön. Adriana Corta 2050-ben ereszkedett le ide kötélbiztosítással, azon az alagúton át, amelyet a szelenológusai fúrtak a Termékenység tengerébe. Lámpái rejtett világra derítettek fényt – sértetlen lávakürtő húzódott itt, száz méter széles és magas, két kilométer hosszú. Üres, szűzi világ, oly értékes, akár egy geóda. „Ez az a hely – jelentette ki Adriana Corta. – Itt hozok létre dinasztiát.” Öt év sem telt el, és a gépezetei megformázták a belső teret, az umbanda isteneinek arcát háztömbnyi méretben mintázták meg, megalkották és beindították a víz körforgását, és erkélyekkel, lakásokkal, pavilonokkal és galériákkal töltötték meg az egészet. Ez Boa Vista, a Corta család udvarháza. A szikla még ezen az ünnepnapon is reszket a mélyen a falakban ténykedő, Luna és az ő nemzedékei számára helyiségeket és egyéb tereket kialakító kotrók és a kokszológépek vibrálásától.

Ma van Lucasinho holdjáróbulija, és Boa Vista megnyitotta zöld szívét a társaság előtt. Luna Corta amorok és madrinhák, családtagok és alkalmazottak, Aszamóák és Szunok, Voroncovok, sőt Mackenzie-k és olyan emberek között cikázik, akik egyik nagy családhoz se tartoznak. Mindenütt magas harmadik generációsok és alacsony, zömök első generációsok. Öltönyök és kosztümök, nadrághajtókák és alsószoknyák, báli kesztyűk és színes cipők. Tucatnyi bőr- és szemszín. Vagyon és szépség, barátok és ellenségek. Luna Corta ebbe, a zuhogó víz zajába és a bambuszhajtások, ágak között játszó mesterséges szél mormolásába született bele. Nem ismer másféle világot. Ezen a különleges napon van hús.

A konyhai kiszolgálószemélyzet elektromos barbecue-kat állított fel Oxum alsó ajka árnyékában. Szakácsok bökdösik és forgatják a nyársakat. Zsíros füst száll az ég felé, amit ma napfényes délutánira állítottak egy-egy elhaladó felhővel: ragyogó földi délután. Pincérek lavíroznak nyársra tűzött húsok óriási táljaival a vendégekhez. Luna egy pincérnő és az úti célja közé plántálja magát.

– Szia! Szép ruha – mondja a pincérnő igen hibás portugálsággal. Alacsony, nem sokkal magasabb Lunánál, és szögletes. A nehézkedéshez képest túlságosan sokat mozog. Egy holdbéla, most lépett ki a kompból. A famulusa szétbomló tetraéderekből álló olcsó skin.

– Köszönöm – mondja Luna globóra, az általánosan használt egyszerűsített angolra váltva. – Az.

A felszolgáló odakínálja neki a tálcáját.

– Csirkét vagy marhát?

Választ egy zaftos, zamatos marhanyársat.

– Vigyázz, nehogy a szép ruhádra menjen. – Norte akcentussal beszél.

– Sose tennék olyat – mondja mérhetetlen komolysággal Luna. Aztán végigszökdel a Boa Vista kellős közepén keresztülfolyó erecske melletti kőösvényen, és közben apró, fehér fogaival véres marhahúsdarabokat marcangol. Ott van Lucasinho a buliruhájában, rajta a Dona Luna-kitűzővel, kezében egy Blue Moon martinivel. Körülötte a holdjáró cimborái. Luna felismeri az Aszamóa-lányt és a Szunt. A Szunok és az Aszamóák mindig is a család részei voltak. Könnyű felismerni a furcsa, sápadt Voroncov fiút. Olyan, mint egy vámpír, gondolja Luna. És az ott biztosan a Mackenzie-lány. Csupa arany.

– Csodaszépek a szeplőid – jelenti ki Luna félbevágva Lucasinho csoportjának beszélgetését. Egyenesen a Mackenzie lány arcába bámul. Nevetnek a vakmerőségén, legjobban a Mackenzie lány.

– Luna – szólal meg Lucasinho –, menj és edd meg valahol máshol azt az izét.

Úgy beszél, mint aki viccet mond éppen, de Lunának ennél élesebb a füle. Mérges rá. Épp közte és Abena Aszamóa között van. Lucasinho biztos szexelni akar vele. Annyira anyagmániás! A lábánál felfordított koktélospoharak sorakoznak. Anyagozik és részeg.

– Csak úgy mondtam. – A Corták kimondják, amit gondolnak. Luna megtörli a száját a kézfejével. Hús! És most még ráadásul zene is megüti a fülét. – Nekem is van szeplőm – érinti meg Corta–Aszamóa arcát az ujjával, és már fut is tovább. Végigsuhan a folyóba fektetett gázlóköveken, ahogy keresi a zene forrását. Beletoccsan a vízbe, lassan lehulló vízpermetet rúg fel a levegőbe. A vendégek elégedetlenkednek, visítoznak és elhúzódnak a repülő víz útjából, de közben mosolyognak. Luna tudja, hogy senki nem tud ellenállni neki.

– Tio Lucas!

Odaszalad a férfihoz, és átöleli a lábát. Persze hogy Lucas bácsi a zene közelében lesz. Azzal a bevándorlónővel beszél, aki felszolgálta az előbb Lunának a húst. Most kék koktélokkal megrakott tálca van nála. Luna félbeszakította az előbb a bácsikáját, aki most beleborzol a lány sötét, göndör hajába.

– Luna, coração, most fuss tovább, rendben? – Enyhe érintéssel a vállán megfordítja. Elsuhantában hallja, amint Lucas bácsi azt mondja a pincérnőnek:

– A fiamnak nem lehet több alkoholt felszolgálni. Megértetted? Nem vagyok hajlandó nézni, ahogy mindenki előtt lerészegedik, és hülyét csinál magából. Zárt ajtók mögött azt tesz, amit akar, de nem hagyom, hogy szégyent hozzon a családra. Ha a nap hátralévő részében akár csak egyetlen csepp is a közelébe kerül, mindegyikőtöket visszaküldöm Bairro Altóba használt oxigént koldulni és egymás húgyát inni. Semmi személyes. Kérlek, ezt mondd el a vezetőségeteknek.

Luna szereti Lucas bácsit, azt, ahogy leereszkedik az ő szintjére, a kis játékait, a trükköket és a tréfákat, amiket kizárólag csak ők ketten értenek, de vannak olyan pillanatok, amikor magas és messze van, egy másik világban, ami kemény és rideg és rosszindulatú. Luna látja a bevándorlónő arcán a fakó félelem kifejezését, és borzasztóan érzi magát ettől.

Karok fogják meg és emelik föl, feldobják a levegőbe.

– Hát szia, anzinho!

Ahogy esik lefelé, tollpuhán elkapják, a bazsarózsás ruhája az arca körül kavarog. Rafa. Luna egészen az édesapjához simul.

– Na, találd ki, ki jött meg?! Tia Ariel. Menjünk, keressük meg! – Rafa megszorítja Luna kezét, a lány pedig hevesen bólogat.

* * *

Penge ruhájában Ariel Corta kilép a megállónál Boa Vista nagy kertjébe. Az 1958-as Balenciaga rétegei szirmokként úsznak a levegőben a holdi nehézkedésnek köszönhetően. A vendégek sokaságában pusmogás kel életre. Ariel Corta. Mostanra mindenki hallott már az al-Jaum kontra Filmusról. Luna a nénikéjéhez szalad. Ariel ugrás közben kapja fel unokahúgát, és megpördül vele, miközben a lány örömtelien visong. Most megérkezik a madrinhája, Monica. Kedves ölelések, puszik. Amanda Szun, Lucas felesége. Lousika Aszamóa, Luna anyja. Maga Rafa, aki felkapja a húgát a levegőbe, hogy Arielnek könyörögnie kell, vigyázzon a ruhájára. Rafa másik okója, Rachel Mackenzie most Dél Királynőjében van a fiukkal, Robsonnal. Soha nem teszi be a lábát Boa Vistába. Ariel örül, hogy Rachel nincs itt. Jogi dolgok vannak köztük, és a Mackenzie-k haragtartók. A következő: maga a holdjáró fiú. Ügyefogyottan, esetlenül viselkedik a tiájával, pedig a barátai társaságában soha nem ilyen. Ariel ujjai egy pillanatra megpihennek a Dona Luna kitűzőjén, ezzel vonja Lucasinho figyelmét a ruhája dekoltázsán látható ugyanolyan jelre: képzeljetek el engem is meztelenül, összefagyva, amint futok a puszta Holdon.

Ezután jönnek a családi alkalmazottak: Helen de Braga, a pénzügyi vezető – idősebb lett, mióta Ariel utoljára megfordult Boa Vistában –, és a jó öreg, tisztességes Heitor Pereira, a biztonsági főnök. Végül pedig érkezik Lucas. Kedves csókot nyom nővére arcára. Ő az egyetlen testvére, akit Lucas magával egyenrangúnak tart. Suttogás: szeretne négyszemközt szót váltani vele. Ariel kesztyűs keze könnyedén lecsap egy Blue Moonra egy elhaladó tálcán.

– Milyen Meridián az évnek ebben a szakában? – kérdezi Lucas. – Egyszerűen nem tudok elég időt szakítani arra, hogy eljussak oda.

Ariel tudja, hogy a bátyja árulónak tartja, amiért a Corta Hélio helyett a jogot választotta.

– Úgy tűnik, híres vagyok. Egy időre.

– Hallottam valami ilyesmit. Pletykák és szóbeszédek.

– Több a pletyka, mint az oxigén, több a szóbeszéd, mint a víz.

– Azt is hallottam, hogy a Kínai Energiahordozó-befektetési Vállalat küldöttsége érkezik a Szent Péter és Pál-on. A szóbeszéd szerint ötéves kitermelési szerződést kötnek a Mackenzie Művekkel.

– Én is ilyesmit hallottam.

– És az is a fülembe jutott, hogy a holdsas cserkésztalálkozót szervez a fogadásukra.

– Úgy van. És igen, meghívtak engem is. – Ariel tisztában van vele, a bátyja hírszerzőhálózata olyan hatékony, hogy már tudomást szerzett a kis beszélgetéséről Nagai bírónővel.

– Mindig is volt érzéked a közösségi politizáláshoz. Ezt irigylem tőled.

– Akármiről is van szó, Lucas, a válaszom: nem.

Lucas mentegetőzve emeli fel a kezét.

– Csak elismételtem néhány szóbeszédet.

Ariel kacagása ezüstösen csilingel, de Lucas kitartó, Lucas acél, Lucas csapdába ejtette. Aztán a fekete-fehér holdpor förgetegében megmentő érkezik.

* * *

Talán még húst. Talán gyümölcslevet. Lucas sarokba szorította Ariel tiát. Lucas bácsi unalmas, amikor úgy beszél, hogy az arca ennyire közel van egy másik emberéhez. Aztán a szeme, a szája elkerekedik. Lelkesedésében felsipít.

Fetöltős alak lépdel végig a szurdokon. Sisakja a jobb karja alatt, bal kezében a túlélőcsomagja. Lábán csizma, a bőrére tapadó fetöltő logók, láthatósági csíkok, helyzetjelző fények és versenyfelvarrók tarka folthalma. A famulusa pixelről pixelre újra betölt, ahogy belép Boa Vista hálózatára. Port hullat magából lassan leülepedő, ezüstös fekete ösvényben.

– Carlinhos!

Carlinhos Corta észreveszi az unokahúgát, aki szalad, hogy megölelje, és hátralép, de Luna nekiütközik, belemarkol a lábába, és óriási porfelhőt küld a magasba, ami hamuként telepszik a bazsarózsás ruhára.

Két lépéssel Luna mögött érkezik Rafa. Játékosan bokszol egy menetet az öccsével, aztán összeérintik az öklüket.

– A felszínen jöttél?

Carlinhos válasz helyett magasba emeli a sisakját. A sokfoltos fetöltőjében, körülötte a holdpor fűszeres, lőporos szagával kalóznak látszik egy koktélpartin. Ledobja a túlélő-felszerelését, és elkap egy Blue Moont, majd egy hajtásra lehúzza.

– Mondok valamit: két óra a motoron, a saját vizeletedet iszogatva…

Rafa a fejét ingatja, értékeli a holdkórosságot.

– Egyszer még ráfázol erre a hülye motorozásra. Lehet, hogy nem ma, lehet, hogy nem is holnap, de egy napon jön a napszél, te pedig ott maradsz a felszínen egy pormotoron, ötórányi távolságra mindenhonnan. És akkor megsüti. A. Carioca. Seggedet.

Nyomatékosításul minden szó után megböki az öccse vállát.

– És te mikor jártál utoljára a felszínen? – csap játékosan a bátyja gyomra felé Carlinhos. – Mi ez, amit itt érzek? Hasad van. Kijöttél a formából, irmão. Vissza kell szerezned a felszíni formádat. Túlságosan sok értekezleten üldögéltél mostanság. Héliumbányászok vagyunk, nem könyvelők.

A legidősebb és a legfiatalabb Corta fiú egyaránt rajong a sportért. Carlinhos szenvedélye a pormotorozás. Ő ennek az extrém sportnak az úttörője, ő tervezte a motorokat, a különleges öltözékeket. Nyomokat hagyott keresztül-kasul az imbriumi Appennineken és útjára indította a Serenitatist átszelő hosszú távú versenyt. Rafa sportja biztonságosabb és zárt helyen játsszák. Övé a Holdi Kézilabda-bajnokság egyik csapata. Jó helyen vannak éppen az első osztályban. Rafa rajongásában osztozik a sógora, Jaden Ven Szun, a Naptigrisek tulaja is. Kedélyesen és elszántan versengenek egymással.

– Itt maradsz a buli után is? – kérdezi Rafa.

– Eltávozást adtam magamnak. – Carlinhos három holdnapot töltött kinn, a Tranquilitatison, héliumot szerezve.

– Gyere el a meccsre! Látnod kell, hogyan játszunk.

– Ahogy hallom, vesztésre – feleli az öcs. – Hol az a holdjáró? Hallottam az Aszamóa srácról. Rendes dolog volt. Ha szeretne bármikor munkát odakinn, hasznát tudnám venni.

– Ez nincs benne Lucas pályafutási tervében.

Carlinhos mögött két lépéssel egy másik fiatal férfi fetöltőben: olyan sötét, amilyen szőke Carlinhos, az arcéle csodaszép, a szeme keskeny, vadászt idéző.

– Wagner, irmão – mondja Rafa. Újabb ökölérintések. Wagner, a legfiatalabb testvér, tartózkodóan elmosolyodik.

Luna holdportól koszosan és maszatosan csimpaszkodik Carlinhos bácsi lábába.

– Hadd lássalak titeket! – kiáltja a kíséretével érkező Ariel. – Micsoda csinos fiúk!

Odahajol, hogy puszit adjon, de valójában nem ér hozzájuk. Az estélyijén nem eshet folt.

Közben megjött Lucas is, taktikusan késve. Udvariasan, de csak megszokásból köszönti Carlinhost. Figyelme Wagner felé fordul.

– Szeretem a bulikat. Az a sok távoli rokon, akikkel egyébként soha nem találkozni.

– Wagner a vendégemként van itt – mondja Carlinhos.

– Persze – feleli Lucas. – Az én házam a te házad.

Nyers gyűlölet szikrázik Wagner és Lucas között, majd Carlinhos könyökön ragadja az előbbit, és egy pördüléssel az emberek közé vezeti.

– Luna, szaladj oda Elis madrinhához – mondja Rafa.

– Letakarítunk rólad valamennyit ebből a koszból – mondja Elis madrinha. Erős vonású, vastag csontú paulistana, egy fejjel alacsonyabb a holdon született nemzedékeknél. A földi testek remekül beválnak béranyának. A Corták csakis brazilokkal hordatják ki a gyerekeiket. Elis kézen fogja a maszatos kis Lunát, és elvezeti a felnőttek beszélgetéséből, hogy megnézzék a zenészeket.

– Lucas, ne itt – mondja halkan Rafa.

– Ő nem Corta – közli kendőzetlenül Lucas.

Kéz érinti meg Lucas kézfejét. Amanda Szun van mellette.

– Ez még tőled is durva volt – korholja. Amanda Szun harmadik generációs: holdi magasságú, még a férjénél is magasabb. A famulusa zsen: „a fölriasztó” mélyvörösben. A Szunok hagyományosan a Változások könyvéből származó trigramokként jelenítik meg a famulusaikat.

– Miért? Ez az igazság – mondja Lucas. A társaságban meglepetést keltett, amikor Amanda Szun az Örök Fény Palotájából a még félkész Boa Vistába költözött. A nikáh nem tért ki erre. A házasság nagyon erősen dinasztikus célokat szolgált: fékek, egyensúlyok, semmisségi záradékok. Amanda Szun mégis elment Boa Vistába, és már tizenhét éve ott él. Legalább annyira a részének számít, mint a békés orixák, vagy a csobogó-csurgó víz. A társaság – mármint azok a tagjai, akik még foglalkoznak ilyesmivel – úgy véli, Amanda hosszú távú játszmát folytat. A Szunok ott voltak az első telepesek között – a Mackenzie-kkel együtt régi családoknak, valódi holdi arisztokráciának tekintik magukat. Több mint fél évszázadon át küzdöttek a népköztársaság hegemóniája ellen, ami a Szun-házat használná hídfőállásnak a Hold fölötti uralom megszerzésében. Mindenki egyetért abban, hogy a Szunok soha nem házasodnak egyéb megfontolások nélkül.

Az elmúlt öt évben Lucas Corta a lakásában élt, João de Deusban.

A zene – halk bossa-jazz – elhallgat. A poharak megállnak az ajkak felé vezető útjukon. A beszélgetések elhalnak, a szavak elpárolognak, a csókok nem csattannak. Mindenki az alacsony nőt bámulja, aki az orixák roppant méretű, szelíd arca közötti ajtón lépett ki.

Megérkezett Adriana Corta.

* * *

– Nem keresnek majd?

Lucasinho kézen fogta Abena Mánu Aszamóát, és messzire vezette a lakott résztől, más helyiségekből kiszüremlő fénypászmák megvilágította folyosókon át – az építőbotoknak is kell a fény –, újonnan kivágott, az egyre ásó gépek rezgésétől zümmögő szobákon keresztül.

– Évekig megy most a kézcsókolgatás meg a beszédek. Rengeteg az időnk. – Magához húzza Abenát. A hőleadó lámpáknak köszönhetően itt nem a felszín alatt szokásos mínusz húsz uralkodik, de a levegő elég hűvös, hogy a lélegzet párafelhőkbe dermedjen, és Abena megborzongjon az estélyijében. A holdnak jeges a szíve.

– Mi is az a különlegesség, amit adni szeretnél? – Lucasinho keze lesiklik Abena derekán, hogy megállapodjon a csípőjén. A lány egy nevetés kíséretében tolja el magától.

– Kodzsónak igaza van, rossz fiú vagy.

– A rossz a jó. Nem, komolyan. De ne viccelj… holdjárók vagyunk. – A másik keze Abena Luna Úrnőjén simít végig, és pók módjára siklik a lány mellének felső lankájára. – Életben vagyunk. Jelen pillanatban senki nem él annyira ezen a kődarabon, mint mi.

– Lucasinho, nem.

– Megmentettem a testvéredet. Meg is halhattam volna. Majdnem meg is haltam. Hiperbár kamrában voltam. Mesterséges kómában tartottak. Visszamentem és megmentettem Kodzsót. Nem voltam köteles rá. Mindannyian tisztában vagyunk a kockázatokkal.

– Lucasinho, ha folytatod ezt, akkor tönkreteszed az egészet.

A fiú felemeli a kezét: megadja magát.

– Szóval, mi ez?

Abena kinyitja a jobb kezét. Ezüst van benne – csillanó fémfog. A lány hirtelen Lucasinho bal füléhez csapja a tenyerét. A fiú felkiált, tenyere a váratlan fájdalmon csattan. Ujjain vér.

– Mit csináltál? Jinji, mit csinált?

– Kívül vagyunk Boa Vista kameralefedettségén – mondja Jinji. – Nem látom.

– Adtam egy kis emlékeztetőt Kodzsóra. – Talán a hőlámpák vöröses ragyogása teszi, de Lucasinho olyan csillogást lát Abena szemében, amit addig soha. Nem is tudja, ki ez a lány.

– Tudod, milyen hír járja rólad? Hogy minden alkalom után, amikor összetörted valaki szívét, átlyukasztottad magadat. Hát, velem másként lesz. Az, amivel átlyukasztottalak, szívet ad neked. Ígéret. Amikor szükséged lesz az Aszamóák segítségére… igazán szükséged lesz rá; amikor nincs más reményed, amikor egyedül vagy, csupaszon és védtelenül, ahogy a testvérem, akkor küld el a piercinget. Emlékezni fogok rá.

– Ez fájt! – vinnyogja Lucasinho.

– Akkor emlékszel majd rá te is – feleli Abena. Lucasinho vére foltot hagyott a mutatóujján. Nagyon lassan és nagyon kecsesen nyalogatja le.

* * *

Adriana Corta olyan törékenynek és kecsesnek hat magas gyermekei és még magasabb unokái között, akár egy madár. A holdi nehézkedésben könnyű hazudni az életkorról: a bőre sima és ránctalan, testét nem görnyesztette meg hetvenkilenc éve. Egy elsőbálozóhoz illő tartással lépdel előre. Továbbra is ő a Corta Hélio feje, holott immár hónapok óta nem hagyta el Boa Vistát. A hely számos lakója is sok idő után most látja először, de a család kedvéért még mindig képes összeszedni magát. Köszönti a gyermekeit. Három puszi Rafaelnak és Arielnek. Kettő Lucasnak és Carlinhosnak, egy Wagnernak. Luna kiszakítja magát Elis madrinha öleléséből, és odaszalad Adriana vovójához. Elakadó lélegzetek az Adriana Ceil Chapman-estélyijére kenődő foltok miatt. Adriana nem visel Luna Úrnőt ábrázoló kitűzőt. A maga kockázatos vállalkozásokkal teli idején többször kóstolt a vákuumba, mint Boa Vista összes holdjárója együttvéve.

Lucas az anyja mögé zárkózik, ahogy Adriana végigsétál az unokái, a madrinhák, az okók és a vendégek során. Mindenkihez van egy kedves szava. Külön néhány percet tölt Amanda Szunnal és Lousika Aszamóával, Rafa kedzsi-okójával.

– Na de hol van Lucasinho? – kérdi. – Itt kell lennie a hősnek is.

Lucas most veszi észre, hogy a fia eltűnt. Lenyeli az indulatát.

– Előkerítem, mama. – Toquinho hívja, de a fiú nincs a hálózaton. Adriana Corta ciccegve jelzi elégedetlenségét. A protokoll szerint addig nem végzett, amíg nem gratulált a buli főszereplőjének. Lucas odasétál a gitárosból, zongoristából, nagybőgősből, seprűs dobon játszó ütősből álló kicsiny zenekarhoz.

– Ismerik az Aguas de Marcót?

– Persze. – Sztenderd darab. Klasszikus.

– Játsszák azt, de finoman. Az a mama kedvence.

A gitáros és a zongorista biccent egymásnak, beszámolják a kellemes kontraütemet. Március vizei: régi és bájos dal, amit Adriana Corta énekelt a gyerekeinek, amikor a madrinháik behozták és odaültették őket a térdére, ezt énekelte nekik a bölcsőjükben. Benyomásokból építkező őszi dal ez az esőről, a botokról és az apró élőlényekről, a tenyérnyiben lévő egyetemesről: egyszerre örömteli és saudadéval fűszerezett. Női és férfihang énekli felváltva a sorokat – elevenen és játékosan felkapják egymás végszavát. Lucas nagyon figyel, szenvedéllyel hallgatja. Alig vesz levegőt, teste egészen megfeszül. Szeme sarkába könnyek gyűlnek: a zene mindig nagy hatással volt rá, különösen Brazília régi zenéje. A bossa nova, az MPB. Liftzene, könnyen hallgatható MOR. Fiiiinom, töketlen jazz. Aki ezt mondja, annak nincs füle – nem is kell figyelni rájuk. Nem hallják a saudadét – a dolgok mulandósága miatti édes keserűséget, amitől még jobban és élesebben lehet megélni az örömöket. Nem hallják az elsuttogott kétségbeesést, az érzést, hogy a szépségen és az egykedvűségen túl valami rettenetesen, borzasztóan félresiklott.

Lucas az anyjára sandít. Adriana bólogatva, szemét lehunyva követi az oldalvást kanyarogva haladó ritmust. Sikerült elterelnie a figyelmét arról a tékozló fiúról. Lucas majd később még számol a fiával.

A dal csúcspontja a két hang, amint capoeirát játszik egy-egy szóval, és egymást szakítják félbe bukdácsolva, kerülgetve a másikat. Mind a férfi a gitárral, mind a nő a zongorával nagyon jó. Lucas eddig még nem hallotta így előadni, de nagyon örül neki, hogy most lehetősége nyílt rá. A dalnak vége. Lucas lenyeli a feltoluló érzéseket. Hangosan és csengőn tapsol.

– Bravó! – kiáltja. Adriana csatlakozik hozzá… aztán Rafa, Ariel. Carlinhos, Wagner. A taps végigsöpör a jelenlévőkön. – Bravó! – Italok újabb köre érkezik, a kellemetlen pillanatot már el is feledték, a buli megy tovább. Lucas odalép, hogy váltson egy-két szót a gitárossal.

– Köszönöm. Magában van bossa. A mamãe-m imádta. Szeretném, ha eljönne, és játszana nekem a lakásomban is, João de Deusban.

– Megtiszteltetés nekünk, Mr. Corta.

– Nem mind. Csak maga. Mihamarabb. Hogy hívják?

– Jorge. Jorge Nardes.

A famulusok kicserélik a kapcsolattartási lehetőségeket. Aztán a pincérnő, a norte holdbéla a koktélostálcával váratlanul Rafael Corta felé veti magát.

* * *

A lánynak tetszik a heg durva felülete Lucasinho fülén. Kedvvel cibálja meg újra meg újra, hogy akadályozza a gyógyulást, és kis friss vér szivárogjon a sebből. Abena egészen benedvesedik ettől a Helena Barber-féle báli ruhájában. Most, hogy újra Boa Vista hálózatában vannak, Jinji megmutatta Lucasinhonak, milyen ajándékot kapott: krómozott agyar kanyarodik át jobb füle felső ívén. Jól néz ki. Menőn néz ki. Viszont a lány még annyit se enged, hogy átölelje a derekát.

Mielőtt az ablakhoz érnek, már mindketten tudják, hogy valami baj van. Nincs zene, nincs beszélgetés, nem loccsannak a testek a vízesés alatti medencében. Kiáltozás, portugálul és globóul csattanó parancsok. Xangô kőszemének bogara végigtekint Boa Vista kertjein. A zenekar és a pincérek keze mind a tarkójukon. Biztonsági drónok tapogatják le a formázott falakat – lézerfényük egy pillanatra megtorpan Lucasinhon és Abenán.

– Mi folyik itt? – kérdi a fiú. Jinji ugyanabban a másodpercben válaszol, amikor a lány arcára kiül a döbbenet.

– Merényletet kíséreltek meg Rafael Corta ellen.

* * *

A kés hegye Marina Calzaghe torkánál. Ha megmozdul, ha megszólal, ha csak túl nagy levegőt vesz, szétválasztja a húsát. A kés olyan esztelenül éles, hogy az szinte már önálló esztétikumot hordoz magában: nem is érezné, ahogy átmetszi a légcsövét. De mozognia, beszélnie kell, ha életben akar maradni.

Ujjai a koktélospohár szárán kopogtatnak, ami szájával lefelé szorul a tálcára.

– A légy – sziszegi.

A legyek nem mozognak így. Marina Calzaghe jól ismeri a legyeket. Dolgozott légykapóként. A Holdon a rovarok, a beporzók, a díszítésre szolgáló pillangók, amilyeneket az Aszamóa gyerekek küldtek széjjel Boa Vistában, engedélyhez kötött lények. A legyek, darazsak, vad bogarak fenyegetik a holdi városok bonyolult rendszereit, ezért végeznek velük. Marina Calzaghe megölt már legalább egymillió legyet, és tudja, hogy egy légy nem így repül, nem támad ilyen egyenes vonalban a Rafael Corta álla alatti szabad bőrfelületre és lágy részre. Lecsapott a pohárral, milliméterekre a célpontjától elkapta a legyet, és az üres martinispoharat a tálcára koppantotta. Koktélbörtön. És ugyanabban a pillanatban kés szisszent elő rejtett mágneses tokjából a torkának. A kés végén egy Corta-escolta testre szabott öltönyben, mellzsebében tökéletesen hajtogatott négyszöggel. Ettől még verőembernek néz ki. Ettől még olyan, mint a halál.

Heitor Pereira merev mozdulatokkal guggol oda szemügyre venni a pohárban lévő izét. Első generációshoz képest igen nagy, szögletes fickó. Megtermett ember, egykori tengerész, amint épp egy lefelé fordított koktélospohárba bámul: ha nem lennének a kések, vígjátékba illő lenne a jelenet.

– Orgyilkosbogár – mondja. – AKA.

Abban a másodpercben pengék veszik körül Lousika Aszamóát. Hegyük milliméterekre van a bőrétől. Luna felsikolt és zokog, az anyjába csimpaszkodik. Rafael a biztonságiakra veti magát. Öltönyös férfiak kapják el a tagjait, mozdulatlanná béklyózzák kezükkel.

– A biztonsága érdekében, senhor – mondja Heitor Pereira. – Lehet, hogy biológiai fegyverek vannak nála.

– Ez egy drón – suttogja Marina Calzaghe. – Csipes.

Heitor Pereira alaposabban megnézi. A légy időről időre a pohár falának koppan, de amikor egy másodpercre mozdulatlan, jól látható szárnyán és páncélján az arany erezet.

– Engedjék el! – Adriana Corta nem beszél hangosan, a parancsoló éltől mégis összerándul a biztonságiak összes tagja. Heitor Pereira biccent. A kések a tokjukba kerülnek. Lousika felveszi a bömbölő Lunát.

– És őt is – adja ki az utasítást Adriana. Marina levegő után kap, ahogy a kés eltávolodik a torkától, és ráébred, azóta nem lélegzett, hogy a biztonsági ember elkapta. Kezdődik a remegés.

Lucas kiáltozik.

– Lucasinho? Hol van Lucasinho?

– Átveszem – teszi a kezét a pohár tetejére Heitor Pereira. Impulzuspisztolyt húz elő apró tokból. Akkora, mint a hüvelykujja, ostoba játék fegyver hatalmas tenyerében.

– Kapcsolják le a famulusukat! – A famulusok Boa Vista teljes hosszában kihunynak. Marina egy pislantással elküldi Hettyjét. Abban a kis játék pisztolyban annyi az energia, hogy kisütheti Boa Vista teljes hálózatát. Se látni, se hallani nem lehet semmit, de a mozgó legyecske most már mozdulatlan és döglött.

Lucas Corta odahajol a biztonsági főnökéhez, és odasúgja:

– Megpróbálták megölni a bátyámat. Bejutottak Boa Vistába. Az otthonunkba. És megpróbálták megölni a bátyámat.

– Uraljuk a helyzetet, senhor Corta.

– A helyzet most az, hogy az orgyilkost csupán egy koktélospohár fala választotta el attól, hogy végezzen Rafával. Az Öt Sárkány mindegyikétől érkezett vendégek szeme láttára. Az anyánk szeme láttára. Nekem nem úgy tűnik, mintha tényleg uralnák a helyzetet.

– Elemezzük a fegyvert. Kiderítjük, ki van emögött.

– Hát, ez nem elég. Bármelyik pillanatban történhet egy újabb támadás. Biztosítsák ezt a helyet. A bulinak vége.

– Senhorok, senhorák, biztonsági esemény történt – szólal meg hangosan Heitor Pereira. – Át kell vizsgálnunk Boa Vistát. Kérem önöket, távozzanak. Kérem, fáradjanak a villamosállomáshoz. Most már biztonságosan visszakapcsolhatják a famulusukat.

– Keresd meg a fiamat! – utasítja Lucas Heitor Pereirát. Lucasinho barátai tétován – elfeledetten és mellőzötten – toporognak. A holdjárásuk, Lucasinho tette, hogy megmentette Kodzsó Aszamóát, eltörpül a most történtek mellett. A Boa Vista-i biztonságiak kiterelgetik a vendégeket a kertekből az állomás irányába. Őr kíséri a Corta-hatalmasságokat az épület belsejébe. Lucas Corta jég és vas, ahogy végigméri Marina Calzaghét. A nő reszket a sokktól.

– Hogy hívják?

– Marina Calzaghe.

– A felszolgálóknak dolgozik?

– Elvégzek minden munkát, ami jut. Folyamatvezérlő mérnök va… voltam.

– Mostantól a Corta Hélionak dolgozik.

Lucas a kezét nyújtja. Marina elfogadja.

– Beszéljen az öcsémmel, Carlinhosszal. A Corták tartoznak magának.

És ennyi. A döbbenettől még mindig zsibbadt Marina próbálja kitalálni, mi is történt. A Corták megpróbálják átvágni a torkát, most pedig nekik dolgozik. De: ezek a Corták. Blake, minden rendben lesz. Szerezhetek orvosságot. Soha többé nem leszünk szomjasak. Könnyedén lélegezhetünk.

Luna Corta: kicsi kém. Boa Vistában egymást érik a rejtekhelyek, ahová egy unatkozó kislány behúzódhat. Luna egy hosszú Boa Vista-i délelőttön fedezte fel a szervizfolyosót, egy takarítóbot nyomában. Mint valamennyi holdi gyereket, őt is vonzzák az alagutak és a kúszva elérhető terek. Felnőtt ide nem jutna be, és ez így is van rendjén, mert a búvóhelyeknek és a kuckóknak titokban kell maradniuk. Az akna szűk lett már, mióta Luna először mászott be ide és jött rá, hogy innen lepillanthat anyja saját szobájába, és, ha visszatartja a lélegzetét, hallgatózhat is. Oxossi szeme mögé kucorodva fészkelődik: összeszorul a vadász és védelmező homlokában.

– Kést tartottak a torkomhoz.

Az apja mond valamit, amit nem ért. Luna közelebb fészkelődik a szellőzőrácshoz. Poros fénypászmák világítják be az arcát.

– Kést tartottak a torkomhoz, Rafa!

Luna látja, ahogy anyja ujja végigsimít a torkán, megérinti a kés emlékeiben létező hegyét.

– Csak biztonsági intézkedés volt.

– Meg is öltek volna?

Luna megint mozdul, hogy a keskeny nyílás befogja mind a két szülőjét. Apja az ágyon ül. Kicsinek tűnik, összezsugorodottnak, mintha minden levegő és fény kiszállt volna belőle.

– Minket védelmeztek. Mindenki gyanús volt, aki nem Corta.

– Amanda Szun nem Corta. Az ő torkánál nem láttam kést.

– A légy. Mindenki tudja, hogy a tieid használnak biológiai fegyvereket.

– A „tieid”.

– Az Aszamóák.

– Voltak más Aszamóák is a bulin. Például Abena Mánu. Az ő torkánál sem láttam kést. Az enyéim, vagy csak néhányan az enyéim közül?

– Miért műveled ezt?

– Mert a tieid, Rafa, kést szegeztek a torkomnak. És semmi olyasmit nem hallok a szádból, ami szerint nem szabdaltak volna fel alkalomadtán.

– Azt sohasem hagytam volna nekik.

– Ha az anyád erre ad parancsot, akkor megállítottad volna őket?

– Én vagyok a Corta Hélio bu-uicsangja.

– Ne sértegess, Rafa.

– Mérges vagyok, hogy a biztonságijaink kést szegeztek a torkodnak. Mérges vagyok, hogy gyanúsított voltál. Tombolok, de te is tudod, hogyan élünk itt.

– Igen. Meglehet, nem akarok itt élni.

Luna látja, hogy Rafa felnéz.

– Tudom, hogyan élünk Twében. Twé jó hely. Biztonságos. Az enyéimmel, Rafa. Oda akarom vinni Lunát.

A kislány levegő után kap. Az akna olyan keskeny, hogy nem tudja a kezét a szája elé kapni, hogy megpróbálja visszaszorítani a hangot. Lehet, hogy meghallották. Aztán viszont azt gondolja, Boa Vista tele van sóhajokkal és suttogásokkal.

Rafa talpra szökken. Amikor indulatos, akkor közelre, lélegzetvételnyi közelségbe lép. „Köpj az arcomba” közelségbe. Lousikának egyetlen vonása sem rezdül.

– Nem viszed el Lunát.

– Itt nincs biztonságban.

– A gyerekeim mellettem maradnak.

– A te gyerekeid?

– Nem olvastad a nikáhot? Vagy netán alig vártad már, hogy ágyba bújhass a Corta Hélio örökösével?

– Rafa. Ne. Ilyet ne mondj. Ez nem te vagy. Ez nem méltó hozzád.

Rafa haragja mostanra tetőfokára hágott. Az ő bűne a harag. Ez a nyájassága másik oldala: könnyen nevet, könnyen játszik, könnyen szeret. Könnyen megdühödik.

– Tudod mit? Lehet, hogy a tieid kitervelték…

– Rafa. Elég. – Lousika ujját a férfi ajkára teszi. Tudja jól, az indulata hamar felhorgad és hamar lecsillapul. – Soha, de soha nem ármánykodnék ellenetek, sem én, sem az enyéim, hogy megszerezzem Lunát.

– Luna velem marad.

– Igen. De én nem.

– Nem akarom, hogy elmenj. Ez az otthonod. Velem. Lunával.

– Itt nem vagyok biztonságban. Luna sincs. De a nikáh nem engedi, hogy magammal vigyem. Ha akár egyszer is azt mondtad volna, sajnálod, hogy az escoltáid kést szegeztek a torkomnak, akkor talán másként lenne. Mérges voltál. De nem sajnáltad.

Most az apja beszél, de Luna nem hallja, amit mond. Nem hall mást, csak a fejében a zúgást, ami a világon a legrosszabb dolgok eljövetelének zaja. A mamãe-ja elmegy. A mellkasa összeszorul. Fejében iszonytató sziszegés, mintha a levegő, az élet szökne belőle éppen. Luna izegve-mozogva kiszabadítja magát, végigszuszakolja magát az aknán, minél messzebb a titkos luktól, ahol túl sok mindennek volt a fültanúja. Lekoptatta a cipőjét, megszaggatta a Pierre Cardin-ruháját a durva kövön.

* * *

Az eső törmelékcsomókba hordta össze a döglött pillangókat. Szárnyuk azúrkék tajték a medencék peremén. Luna Corta a tetemek között üldögél.

– Hé, halihó, mi az? – kuporodik Lousika Aszamóa a lánya mellé.

– A pillangók meghaltak.

– Nem élnek sokáig. Csak egy napig.

– Szerettem őket. Szépek voltak. Ez nem igazság.

– Így alkotjuk meg őket.

Lousika kibújik a cipőjéből, és leül Luna mellé a kőre. Lábával kavarja a vizet. Kék szárnyak tapadnak sötét bőrére.

– Csinálhatnátok úgy is, hogy tovább éljenek egy napnál – mondja Luna.

– Csinálhatnánk, de akkor mit ennének? Hová mennének? Díszek, akár a lobogók a jamszgyökérünnepen.

– De nem azok – feleli Luna. – Élnek.

– Luna, mi történt a cipőddel? – kérdezi Lousika. – És a ruháddal?

A kislány a sodrással lassan ellebegő pillangótajtékot nézi.

– Elmész.

– Ezt meg miből gondolod?

– Hallottam, amikor mondtad.

Lousika egyetlen lehetséges kérdésének sincs már értelme.

– Igen. Visszamegyek Twébe, a családomhoz. De csak egy időre. Nem örökre.

– Mennyi időre?

– Nem tudom, drágám. Csak addig, ameddig muszáj.

– De én nem megyek veled.

– Nem. Nagyon szeretném, semmit nem szeretnék ennyire… még azt se, hogy én elmenjek… de nem lehet.

– Biztonságban vagyok, mama?

Lousika magához öleli Lunát, megcsókolja a feje búbját.

– Biztonságban vagy. Papa megvéd téged. Letépi a fejét annak, aki bántani próbál téged. De nekem mennem kell, amíg nem tisztázódnak a dolgok. Nem akarok, és nagyon hiányzol majd. Papa gondoskodik majd rólad, és Elis madrinha is. Elis nem hagyja, hogy bármi bajod essen.

A szavak égetik Lousika Aszamóa torkát. A madrinhák, a méhanyák. Bérelt méhek, akik aztán dadusok lesznek, akik nem hivatalos nagynénik lesznek, családtagok lesznek. Az olyan kis vállalatoknál, amilyen a Cortáké, ahol építeni kell az üzletet, és nincs idő várandósságra, szülésre, kisgyerekkorra, meg tudja érteni ezt a felállást. De a következő nemzedéknél nem, a szerény, mindig jelen lévő madrinhák falkájának nem lenne szabad hagyománnyá válnia. Ferde szemmel nézte a magas, brazilos arccsontú Elis madrinhát, aki kihordta a gyerekét, megszülte a kisbabáját. Döbbenten hallotta, amikor Rafa kész tényként közölte vele a béranyaságot: hogy ez a Corta-módszer. Tedd belém, plántáld belém, majd én növesztem és hordom, és kinyomom a világba. Nem kellenek nekem Fogantatási Madonnák, akik összekevernék a spermádat a petémmel, és bejelentenék: „legyen élet”. Nincs szükségem arra, hogy végignézzem, amint a nőgyógyászati botjaid becsúsztatják az embriót a jól táplált, mosolygó Elisbe, és figyelni, ahogy napról napra nagyobbá és teltebbé válik. Nincs szükségem a jelentésekre, a méhéről készült képekre, a napi beszámolókra a terhessége előrehaladásáról. És nem volt szükségem arra, hogy sírva, ordítva, törve-zúzva bezárkózzak a szobámba, miközben Elis ment a kés alá. Nekem kellett volna lennem, Luna. Nekem kellett volna lennem, akihez odavisznek. Az én mosolygó, kimerült, könnyes arcomnak kellett volna az első dolognak lennie, amit láttál. Egy Aszamóáé. Minden nedvünkben és levünkben ott fröcsög és bugyog az élet. Erős vagyok, termékeny, minden természetesen, zseniálisan, termékenyen működik. De ez nem a Corták módszere.

Szeretlek, Luna, de a Corta-módszert nem tudom szeretni.