Borítószöveg

„– Ha arra kérnélek, hogy ments meg, megtennéd?
A szívem kissé megreped.
– Megpróbálnám.
A szemembe néz, és elakad a lélegzetem. Szinte igazságtalan, hogy lehet valaki ennyire... szép. A bőre hibátlan. A szeme sötét, a haja finom, az ajka pedig telt és cseresznyepiros.
Lehajtja a fejét, és rázkódni kezd a válla. Most... sír? Közelebb húzódom, és csak ekkor veszem észre...
Hogy nevet. Még a térdét is csapkodja az ép kezével.
Micsoda seggfej! Én meg még aggódtam érte!”

Mi van akkor, ha rálelsz életed szerelmére, de kockára kell tenned miatta az életet, amit szerettél?

Jenny élete szinte minden percét annak szánja, hogy valóra váltsa az álmát, és világklasszis csellistává váljon. Egyfolytában gyakorol, különórákat vesz, a szórakozásra nem marad ideje.

Egy este azonban összefut egy titokzatos idegennel, aki a feje tetejére állítja megszokott rutinját. Cseu, a rejtélyes, jóképű és kissé meggyötört fiú pont olyan veszélyforrás, amit Jenny messziről elkerülne, mégis egész éjszaka együtt járják Los Angeles utcáit, mielőtt Cseu hazamenne Dél-Koreába.

Nincs értelme azon töprengeni, „mi lett volna, ha”, hiszen egy óceán választja el őket egymástól. Ám Jennynek és anyukájának egy időre Szöulba kell költözniük, hogy gondját viseljék Jenny nagymamájának. És vajon kivel találkozik az elit művészeti akadémián, ahova beiratkozott a félévre? Cseuval.

De Cseu nem csak egy átlagos álompasi, akivel egy osztályba kerülnek – hanem az egyik legnagyobb k-pop-banda tagja, egy idol, akinek tilos randiznia...

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Axie Oh: XOXO

HarperCollins Publishers, New York, 2020

Fordította Horváth Vivien

Copyright © 2020 Axie Oh

Hungarian translation © 2023 Horváth Vivien

Magyar kiadás © 2023 Kolibri Kiadó, Budapest

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © 2021 Jessie Gang

Borítóillusztráció © 2021 Zipcy

ISBN 978-963-599-176-1

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő Balla Nóra

Nyelvi lektor Blahó Kata

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A #POV sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Okos, szerető és tehetséges húgomnak, Camille-nak.

Egy

A Jay Karaokebárja a koreai negyed egyik plázájában található, a Boba Land 2 és a Sookie Fodrászszalonja között.

Utóbbi ajtaja kivágódik, amikor elsétálok előtte.

– Ááá, Jenny-ja! – A tulajdonos, egyben fodrász Sookie Kim jelenik meg az ajtóban, a kezében egy műanyag szatyrot, valamint egy hajvasalót tart. – Hát nem is köszönsz be?

– Üdv, Mrs. Kim! – mondom, és nyakamat nyújtogatva átlesek a válla fölött. Három középkorú nő ücsörög egymás mellett a hajszárítóbúrák alatt, miközben egy k-dramát néznek a falra rögzített tévén. – Üdv, Mrs. Im, Mrs. Cshang, Mrs. Sutjiawan!

– Helló, Jenny! – köszönnek vissza kórusban, félig-meddig odaintve nekem, mielőtt visszafordítanák a figyelmüket a képernyőn látható párra, akik éppen egy igazi k-drama csók felé tartanak. A férfi az egyik oldalra dönti a fejét, a nő a másikra, az ajkuk összeér, és úgy is marad, miközben a kamera kizoomol, a háttérben pedig felcsendül a drámai zene.

Amikor a stáblista felgördül, a hölgyek álmodozó sóhajjal dőlnek hátra. Legalábbis kettőjük.

– Ennyi?! – Mrs. Sutjiawan a tévének hajítja a papucsát.

– Fogd ezt! – Mrs. Kim nem foglalkozik velük, csak átadja nekem a műanyag szatyrot. Közelről nézve mintha étel lenne a H Mart feliratú, szorosan összecsomózott bevásárlószatyorban. – Ez a tiéd, kínáld meg vele anyukádat is.

– Köszönjük. – Megigazítom a vállamon a táskámat, és kissé meghajolok, miközben átveszem az ajándékot.

Mrs. Kim csettint a nyelvével.

– Anyukád túl sokat dolgozik. Többet kéne otthon lennie, hogy gondoskodjon a kislányáról.

Szinte biztos vagyok benne, hogy az anyám ugyanannyi órát tölt az irodában, amennyit Mrs. Kim a fodrászatban, de szorult belém annyi önvédelmi ösztön, hogy erre ne hívjam fel a figyelmét. Inkább fenntartom a „tisztelettudó fiatal”-kisugárzást, és udvariasan mosolygok. Úgy tűnik, ez működik, mert Mrs. Kim arca ellágyul.

– Biztosan nagyon büszke rád, Jenny. Jó tanuló vagy. És olyan szépen csellózol! Mindig mondom az én Eunice-omnak, hogy a színvonalas zeneiskolák csak a legjobbakat veszik fel, de hát hallgat ő rám?

– Sookie-ssi! – szól odabentről az egyik hölgy.

– Jövök! – kiabál vissza Mrs. Kim. Miközben visszafordul a fodrászat felé, én a következő ajtó felé indulok.

Amióta Eunice-szal hetedikben elkezdtünk ugyanazokra a komolyzenei versenyekre járni, Mrs. Kim folyton egymáshoz hasonlítgat minket. Tekintve, mennyire felmagasztal engem, borzongva szoktam belegondolni, milyen lehet a másik véglet, amit a lányának osztogat. Mostanában nem láttam őt egy versenyünkön sem. Nem volt ott a múlt szombatin, aminek az eredménye most is lyukat éget a kabátzsebembe. Ha Mrs. Kim elolvasná, mit írt rólam a zsűri, nem szórná csak így a dicséretet.

Amikor megérkezem Jay Karaokebárjába, a bejárata fölötti csengők jelzik az érkezésemet.

– Máris ott vagyok! – érkezik Jay bácsi hangja a függöny mögül, amely leválasztja egymásról a konyhát és a bárt.

Megkerülöm a pultot, ledobom a táskámat, és megpróbálom betuszkolni Mrs. Kim ételesdobozát két üveg szodzsu közé.

Hét évvel ezelőtt apa és Jay bácsi azért vették meg ezt a helyet, hogy valóra váltsák a gyerekkori álmukat: hogy együtt nyissanak és vezessenek egy karaokebárt.

Jay bácsi nem vérrokonom, de apával olyanok voltak, mint a testvérek. Apa halála után Jay bácsi megkérdezte anyától, iskola után eljöhetek-e hozzá dolgozni. Anya eleinte ellenezte, aggódott, hogy egy részmunkaidős állás mellett nem maradna elég időm az iskolára és a zenekari próbákra, de meggondolta magát, amikor Jay bácsi azzal érvelt, hogy a kevésbé forgalmas órákban megírhatom a házijaimat. Ráadásul gyakorlatilag itt nőttem fel. Emlékszem apára, ahogy a bárpult mögött állt, Jay bácsival nevetett, miközben az lelkesen bemutatta a legújabb italkreálmányát, nem feledkezve meg arról, hogy alkoholmentest is készítsen belőle, külön nekem.

Évekig nem léphettem be a bárba – anya attól tartott, hogy rossz emlékeket idézne fel –, de eddig jól szórakozom, az emlékek pedig csak pozitívak.

Tisztítószert spriccelek a pultra, letörlöm, majd haladok tovább az asztalokkal. Most a bárrészben nincsenek vendégek, de a folyosóról látni, hogy néhány karaokeszoba foglalt.

– Hahó, Jenny! Sejtettem, hogy te vagy az. – Jay bácsi két papírtányérral a kezében bukkan fel, rajtuk gőzölgő étel. – A mai ajánlat tacós pulgogi. Éhes vagy?

– Mardos az éhség. – Felpattanok egy bárszékre, és Jay bácsi leteszi elém az egyik tányért. Két tacós pulgogi Jay saját, különleges szószába forgatva, salátával, paradicsommal, sajttal és kimcshivel.

Miközben beszívom az étel illatát, Jay bácsi megnyitja a Netflixet a pult felett, és végigpörgeti a kínálatot.

Ez a mi rituálénk. A bár nem túl forgalmas késő estig, úgyhogy addig eszünk és filmezünk, főleg ázsiai gengszterfilmeket.

– Meg is van – mondja Jay bácsi, és megáll egy klasszikusnál. A Bácsi az, vagyis az Adzsossi. Egy akcióthriller egy megkeseredett exzsaruról, akinek a szomszédjából elrabolnak egy gyereket, és elindul, hogy megmentse. Olyan, mintha a koreai Elrabolva lenne, csak jobb. Mert benne van Von Bin. Von Bintől minden jobb.

Jay bácsi kiválasztja a feliratot, a film közben pedig nekilátunk a vacsorának, és azon tanakodunk, vajon mennyire hihető az, hogy Von Bin egy adzsossi, vagyis középkorú férfi, miközben harminchárom éves. Amikor vendégek érkeznek, Jay bácsi lehalkítja a tévét, és bekíséri őket a szobájukba. Én szemmel tartom a monitort, ami jelzi, ha hívás érkezik, hogy fel tudjam venni a vendégek rendelését, míg Jay bácsi az ital felszolgálásával foglalkozik.

Kilenc órára a szobák fele megtelik, és a film is pont véget ér; most már k-pop üvölt a hangszórókból. Jay bácsi mindig az adott hónap top videóklipjeiből készült YouTube-összeállításokat szokta lejátszani a bár tévéjén. Nézem, ahogy egy csapat lány színben egymáshoz passzoló szettekben, tökéletes szinkronban előad egy bonyolult táncot egy fülbemászó elektronikus pop számra.

Ellentétben néhány iskolatársammal, én sosem szerettem a k-popot, de igazából semmilyen popot. Az én életem zenelistáján Bach, Haydn és Yo Yo Ma szerepelne.

– Nem volt neked mostanában valami fontos versenyed? – Jay bácsi a pult mögötti üveget vizsgálgatja, miközben egy ronggyal törölgeti szárazra.

Összeugrik a gyomrom.

– De, szombaton. – Keserűen mosolygok. – Ma reggel kaptam meg az eredményt.

– Igen? – Összeráncolja a szemöldökét. – Hogy sikerült?

– Nyertem.

– Micsoda? Komolyan? Gratulálok, kislány! – Beleöklöz a levegőbe. – Az unokahúgom egy bajnok! – újságolja el egy párnak, akik a pultnál eszik a tacójukat.

– Aha… – Végighúzom az ujjamat a bútorlapba karcolt két monogramon, amelyeket egy szívecske vesz körül.

– Mi az? – Jay felteszi a szemüvegét, a rongyot pedig a pultra dobja. – Valami nyomaszt, látom rajtad.

– A zsűri értékelést is írt. – Előveszem a zsebemből a levelet, amelyen látszik, hogy korábban összegyűrték, kisimítgatták, majd félbehajtották, és odaadom neki. – Gondolom, ennek kéne segítenie, hogy fejlődni tudjak a következő megmérettetésig.

Miközben Jay bácsi a bírálatot olvassa, végigpörgetem magamban a szavakat, amelyeket mostanra kívülről tudok.

Bár Jenny tehetséges csellista, jártasságot mutat a zenélés összes technikai elemében, hiányzik belőle a szikra, amely tökéletesen képzettből rendkívülivé emelhetné.

Jövőre több száz hozzám hasonló csellista fog jelentkezni az ország legjobb zenei iskoláiba. Ahhoz, hogy bejussak az egyikbe, nem elég, ha tökéletes vagyok. Rendkívülinek kell lennem.

Jay bácsi visszaadja a papírt.

– Tehetséges és technikailag képzett. Szerintem ez jól hangzik.

Visszagyűröm a zsebem mélyére az üzenetet.

– Elsiklottál a fölött a rész fölött, ahol lelketlen robotnak neveznek.

– Azt a részt valóban nem vettem észre – mondja nevetve. Bár azért egy kicsit legalább együttérezhet, mert hozzáteszi: – Megértem, mitől vagy csalódott. De ez csak egy kritika. Ilyeneket mindig szoktál kapni.

– Ez nem „csak” egy kritika – ellenkezem, és megpróbálom a szavaimmal érzékeltetni a bosszúságomat. – Ez azt jelenti, hogy nincs miben fejlődni. A zenében az érzelmet hangfekvéssel és dinamikával fejezzük ki. Én mindkettőt kiválóan el tudom találni.

Jay bácsi a szeme sarkából hosszan néz.

– Azt mondják, nincs meg bennem a szikra!

– Szerintem meg inkább arról van szó – sóhajt fel, miközben a pultnak dől –, hogy eddig nem találtál rá a szikrádra, arra, ami feléleszti a tüzet, hogy menetelhess afelé, amire vágysz. Mi például apáddal eldöntöttük, hogy megnyitjuk ezt a bárt, pedig többen is azt mondták, hogy kidobott pénz lesz. Még anyád is, bár tudva, milyen nélkülözésben kellett felnőnie, nem hibáztatom. Tudtuk, hogy nehéz lesz, és hogy talán nem is sikerül, de akkor is megpróbáltuk, mert ez volt az álmunk.

– De… – kezdem lassan – …ennek mi köze a zenei iskolák lenyűgözéséhez?

– Oké, hadd magyarázzam el neked Jenny-nyelven. Itt ez a film, az Adzsossi. Volt benne egy idézet, amit Von Bin karaktere mond, valami olyasmi, hogy: „Azok, akik a holnapért élnek, félnek azoktól, akik a mának.” Tudod, hogy miért van így?

– Nem, de úgyis el fogod mondani – morgom.

– Mert azok, akik a holnapnak élnek, nem vállalnak kockázatot. Félnek a következményektől. Ezzel szemben azoknak, akik a mának élnek, nincs veszítenivalójuk, úgyhogy foggal-körömmel harcolnak. Én azt mondom, nem kéne annyit foglalkoznod a jövőddel, azzal, hogy bekerülj egy zenei iskolába, meg hogy mi lesz utána… Élj egy kicsit! Gyűjts élményeket, szerezz új barátokat! Ígérem, lehet olyan életed, amilyet szeretnél, ha egyszerűen csak megéled.

Megszólal az ajtó csengője, ahogy újabb vendégek érkeznek a bárba.

– Üdvözlöm önöket! – kiáltja Jay bácsi, és megkerüli a pultot, hogy fogadja őket, majd otthagy, hadd merüljek csak el a gondolataimban.

Eszembe jut, hogy anyának is írnom kéne, csakhogy tudom, mit mondana: többet kéne gyakorolnom, talán pluszórákat vennem Unbitól. És ne hallgassak Jay bácsira. Ő arra buzdít, hogy éljek a pillanatnak és kövessem az álmaimat, anya azonban ennél jóval gyakorlatiasabb: lehet sikeres karrierem csellistaként – de csak akkor, ha keményen dolgozom, és teljes mértékben arra koncentrálok. Minden, ami ezen kívül esik, elvonja a figyelmem.

Bár nem mintha nem dolgoztam volna eddig is keményen – Mrs. Kim és feltehetőleg Eunice is nagyon jól tudja –, aztán mégis ezt az értékelést kaptam.

Talán Jay bácsinak igaza lehet.

– Ne izgulj emiatt, kölyök! – vigasztal, miután visszatér a vendégektől. – Majd rájössz. Ma menj haza hamarabb, és pihend ki magad. Pomi úgyis mindjárt megérkezik. – Pomi az a mogorva UCLA-s lány, aki az éjjeli műszakot szokta vinni. – Csak előtte még nézz be a nyolcas szobába. A gépükön lejárt az idő, de még nem jöttek ki.

Felsóhajtok.

– Oké. – Lecsusszanok a bárszékről, és végigvonszolom magam a folyosón. A vendégekkel való konfrontálódást szeretem a legkevésbé ebben a munkában. Miért nem képesek elolvasni a szabályzatot?

Az Államok legtöbb karaokebárjában a vendégek az este végén fizetnek, általában órás elszámolás alapján, és nekik kell figyelniük az időt, azt is, hogy mennyit költenek. Jay bácsi úgy vezeti ezt a helyet, ahogy Koreában szokás: meghatározott összeget kér előre, és van egy visszaszámláló a szoba képernyőjén. Így senki sem fizet túl. Ha még tovább szeretnének énekelni, vehetnek még időt a szobájuknak. Anya szerint Jay bácsinak nincs túl sok üzleti érzéke.

A nyolcas szoba ajtaja zárva. Nem szűrődik ki odabentről hang, de ez érthető is, ha lejárt az idejük. Kopogok, majd benyitok.

Ez a VIP-szoba, a legtágasabb a bárban, húszan is elférnek benne. De meglepődve látom, hogy egyetlen ember van odabent. Egy velem egyidős fiú, aki az egyik sarokban ül a falnak vetett háttal, lehunyt szemmel.

Mások jelenléte után kutatok, de a hosszú asztalon nincsenek ételek, italok. Ha csak magának bérelte ki a szobát, gazdag lehet. A ruhái drágának tűnnek. A selyemszerű ing a vállára tapad, hosszú lábain pedig egyszerű fekete nadrág. A bal keze be van gipszelve, de a jobb csuklóján egy Rolex csillan meg. Az ott egy teljes kart beborító tetoválás?

Miféle tinédzsernek van teljes kart beborító tetoválása?

Az arcára nézek, és mély döbbenetemre nyitva van a szeme. Várom, hogy mondjon valamit, de nem teszi. Megköszörülöm a torkom.

– Lejárt az időd. Ha tovább szeretnéd használni a szobát, ötven dollár lesz még egy óra. Ha nem, el kell menned.

Ez durvábban hangzott, mint szerettem volna. A zsűrit okolom, amiért így elrontották a kedvem.

Az ezt követő csönd mintha csak mélyebbnek tűnne a stroboszkópszerű fényektől, amelyeket plafonról lógó diszkógömb vet ránk.

Lehet, hogy nem beszél angolul? Talán Koreából jött. Az amerikai tinik nem szoktak ilyen stílusosak lenni. Újrapróbálkozom, ezúttal koreaiul.

– Sigan csinasszojo. Nagaszejo. – Ami szó szerint azt jelenti, „lejárt az idő, menj ki”. De tiszteletet kifejező szóelemeket is használtam, úgyhogy, ha úgy vesszük, udvarias voltam.

– Elsőre is hallottalak – szólal meg angolul. Mély és bársonyos a hangja. Enyhe akcentusa van; kedves kis hajlítás a szavak körül.

Érzem, hogy a pír minden ok nélkül elfutja az arcomat.

– Akkor miért nem mondtál semmit?

– Próbáltam eldönteni, hogy megsértődjek-e.

– A szabályok ott vannak a könyv borítóján. – A vaskos, laminált könyvre bökök az asztal közepén, ami felsorolja az összes elérhető karaokedal címét. – Ha tizenöt percen belül nem veszel több időt, azonnal távoznod kell.

– Elfogyott a pénzem – vonja meg a vállát.

A Gucci bőrcipőjére pillantok.

– Ezt erősen kétlem.

– Ez nem a sajátom.

– Talán loptad? – húzom össze a szemöldököm.

Egy kis idő múlva lassan azt válaszolja:

– Úgy is mondhatjuk.

Vajon hazudik? Valamiért nem hiszem. Nem is láttam bejönni a bárba. Mióta bujkál ebben a szobában? Egyedül. Ki csinál ilyet, hacsak nem elrejtőzni akar valami elől? Lehet, hogy azért, mert az Adzsossit néztem, de csak egy megfejtést tudok elképzelni.

Közelebb lépek hozzá. Mintha a mozdulataimat tükrözné, előredől a faltól.

– Szükséged… szükséged van segítségre? – kérdezem halkan. A bűnügyi sorozatokban a hozzám hasonló korúak sosem azért lesznek bandatagok, mert az lett volna az álmuk.

– Momentán jól jönne ötven dollár – vonja meg a vállát.

Megrázom a fejem.

– Arra célzok, hogy bajban vagy-e. Valami… bandáról van szó?

Egy pillanatra meghökken, a szeme kissé elkerekedik. Aztán a szavaim mintha összeállnának az agyában, mert lesüti a szemét.

– Ó, szóval rájöttél.

Hevesen bólogatok.

– Tizenhat-tizenhét lehetsz… Az Egyesült Államokban a kiskorúakat törvények védik – magyarázom. Lehet, hogy zsarolják valamivel, mondjuk egy testvérrel vagy egy baráttal. – Ha segítségre van szükséged, csak kérned kell.

Rövid szünet után kedvesen azt mondja:

– Ha arra kérnélek, hogy ments meg, megtennéd?

A szívem kissé megreped.

– Megpróbálnám.

A szemembe néz, és elakad a lélegzetem. Szinte igazságtalan, hogy lehet valaki ennyire… szép. A bőre hibátlan. A szeme sötét, a haja finom, az ajka pedig telt és cseresznyepiros.

Lehajtja a fejét, és rázkódni kezd a válla. Most… sír? Közelebb húzódom, és csak ekkor veszem észre…

Hogy nevet. Még a térdét is csapkodja az ép kezével.

Micsoda seggfej! Én meg még aggódtam érte!

Kicsörtetek az ajtón.

Az előtérben Jay bácsi felkapja a fejét, miközben még egy órát ad az egyik szobához. Csak egy pillantást kell vetnie az arcomra, és felsóhajt.

– Nem megy el a srác, mi? Hagyd csak, majd én intézem.

Kijön a pult mögül, de feltartom a kezem.

– Várj! – Azok a szavak visszhangoznak bennem, amiket korábban ő mondott. Élj egy kicsit! – Megoldom.

Kettő

Amikor belépek a szobába, a srác még mindig a sarokban gubbaszt. Lehet, hogy ki kéne akadnom attól, hogy nem hallgatott rám, de nem számít.

– Megmondom, mi lesz. Tettem még húsz percet a szobádra.

– Milyen nagylelkű tőled – vonja fel a szemöldökét.

– Nem ajándékba. Kihívlak egy karaokepárbajra.

Üres tekintettel rám bámul.

– Megmutatom. – A vele szemben lévő üléshez lépek, felveszem a karaokegép távirányítóját, és beállítom a rendszert, hogy pontozzon. – A gép ki fogja értékelni a teljesítményünket a dal végén. Ha nyersz, kapsz tőlem még egy órát a szobában. Díjmentesen. Ha én nyerek, menned kell.

Kissé meglep, hogy ezt csinálom. Életemben nem hittem volna, hogy egyszer karaokepárbajra fogok kihívni egy idegent – egy velem egyidős fiút, aki minden bizonnyal a legvonzóbb ember, akit valaha láttam. De azok után, amilyen visszajelzést kaptam a zsűritől, eltökéltem, hogy tenni fogok valamit.

Jay bácsinak talán igaza volt. Lehet, hogy jót fog tenni, ha kilépek a komfortzónámból és megmutatom magam.

Az ajkamba harapok, és kivárom, hogy a srác megeméssze az ajánlatomat. Őszintén szólva, ő ebből csak jól jöhet ki. Így vagy úgy, de fizetés nélkül fog elmenni. Vagyis vagy azt csinálja, amit egyébként is kellene, vagy kap plusz egy ingyen órát viszonylagos biztonságban és kényelemben.

Megkocogtatja a dalgyűjteményt a jó kezével.

– Rendben. Belemegyek a kis játékodba. De csalódni fogsz. Ugyanis egész tűrhetően tudok énekelni.

A féloldalas mosolyából már látom is rajta, hogy az egyórás potyázását tervezgeti. Nem tudja, hogy bár az énekhangom nem a legnagyszerűbb, a karaokegép a hangok eltalálását fogja pontozni, márpedig abban tökéletes vagyok.

Felém tolja a gyűjteményt, az asztal másik oldalára.

– Arra nem lesz szükségem. – A távirányítóval végigpörgetem az előadók nevét, és választok. Gloria Gaynor „I Will Survive”-jának instrumentális változata csendül fel.

Mikrofonnal a kezemben felállok, és már bele is kezdek a dalba. Főleg a tempója miatt választottam ezt a számot; nincs időm agyalni rajta vagy kételkedni magamban, miközben a levegőt kapkodom. Az sem hátrány, hogy a dalszövegben csupa olyasmi szerepel, mint „az ajtón kifelé” és „már nem látlak szívesen”.

Miután vége, lerogyok a kanapéra. Megjelenik a képernyőn a pontszámom: 95.

A fiú a jó kezével lassan ütögetni kezdi az asztalt, mintha tapsolna.

– Hát ez… Ez már valami.

Kifulladtam, az arcom vörös.

– Már csak nyolc percünk maradt. Gyerünk, válaszd ki a dalodat.

– Válassz te nekem! – néz rám.

– Biztos vagy benne? – Felkapom a könyvet, és odalapozok, ahol a legújabb számok szerepelnek. – Meg fogod bánni. – Amerikai dalokból nincs nagy választék, a koreaiak viszont két oldalt is megtöltenek. Hangosan felsorolom az előadókat.

– XOXO? Ez meg miféle név? – nevetek.

– Hét perc. – Mogorván néz.

Annyi itt a lehetőség… Szinte megrészegít a hatalom.

– Angol vagy koreai számot szeretnél inkább?

– Mindegy.

– Végül is egy norebangban vagyunk, úgyhogy akár koreait is énekelhetsz. Csak nem ismerek túl sokat.

– Tényleg? Még a himnuszt sem?

Már épp visszavágnék valami csípőssel, amikor ködösen eszembe jut valami.

– Egyet ismerek…

– Mi a címe?

– Azt nem tudom. – Emlékezetből eldúdolom, de nagyon régóta nem hallottam már. – Bocs. – Megrázom a fejem. Hülyén érzem magam, amiért felhoztam.

– „Gohe”.

– Micsoda? – pislogok megütközve.

– „Vallomás”. Ez a dal címe. Híres.

Csak bámulok rá. Nem hiszem el, hogy felismerte, ráadásul mindössze a dallam néhány hangjából!

– Apukám kedvence volt.

– Szintén.

– Neked is a kedvenc dalod? – Összeráncolom a homlokom.

– Nem, az apámé volt.

Egy pillanatra beáll köztünk a csönd, amikor mindketten rájövünk, hogy úgy beszélünk az apáinkról, mint akik többé már nincsenek.

Felém nyúl, hogy átvegye a távirányítót, és egy kézzel angolról hangulra állítja a nyelvet, majd kiválasztja a dalt. Az ujjai gyorsan és magabiztosan mozognak.

Amikor megszólal a dal, belül mindenem megdermed. Ez az a dal. Felismerem a dallamot, a billentyűk jellegzetes hangját, és egyszer csak a fiú énekelni kezd, én pedig elfelejtek levegőt venni.

Korábban sosem figyeltem a szövegre, de az most selyemként ölel körbe.

Arról énekel, milyen olyasvalakit szeretni, akit egy egész világ választ el tőle.

A hangja közel sem tökéletes, érdes, és nem mindig találja el a megfelelő hangot, mégis nyerseség és sebezhetőség sugárzik minden egyes kifejezésben, minden egyes szóban.

Egy emlék rohan meg, öt évvel ezelőttről. Törökülésben ültem apám kórházi ágyának végén. A takarón kártyáztunk, és ez a dal szólt a háttérben. És nevettünk. Annyira, hogy a könnyünk is kicsordult, és emlékszem, arra gondoltam, olyan boldog vagyok. Nem akarom, hogy valaha is elmúljon ez az érzés. Azt akarom, hogy örökké tartson.

De soha semmi sem tart örökké.

A képernyőn feltűnik a pontszám: 86.

A gépen lejár az idő. A fiú feláll, megigazítja a gipszét. Én is ösztönösen felállok, hogy a szemébe nézhessek.

– Köszönöm – mondja bizonytalanul. Ezután meghajol, és én is, aminek furcsának kéne lennie, de valamiért nem az.

Azt akarom neki mondani, hogy neki kellett volna nyernie, hogy bármelyik zsűri az enyém fölé pontozta volna az előadását. Hiszen egy igazi zenész nemcsak előadja a dalt, hanem azt is eléri, hogy érezz valamit. És abból, ahogy sajog a szívem az emlékektől és a zenétől, egyértelmű, hogy benne megvan a szikra. Meg akarom kérdezni, neki honnan jön, és vajon én hogyan lelhetek rá saját magamban.

De nem mondok semmit, ő pedig csendben kimegy a szobából, és bezárja maga mögött az ajtót.

Három

A bárteremben Pomira találok rá, aki épp egy UCLA-s pulcsit rángat át a fején.

– Helló, Jenny! – köszöntöm, amikor meglát. – Hazafele indulsz? – Besuvasztja a pulcsiját és a többi cuccát a bár mögé. – Kerüld ki az Olympicet és a Normandie-t! Valamilyen koreai fesztivál zajlik ott, le vannak zárva az utcák.

Jay bácsi elhúzza a konyha függönyét, és feltart egy tálcát, amelyen egy tányér kimcshis pirított rizs van, tetején tojással.

Pomi nem néz fel, épp az én táskám helyére rakja az övét.

– Főnök… – kezdi, miközben a pult felett átnyújtja a táskámat. – Elmehetek vasárnap hamarabb? A gazdaságtan vizsgámra kell készülnöm.

– Persze, persze. Maga vagyok a megtestesült alkalmazkodókészség. – Rám néz. – Ne felejtsd el hazavinni a maradékodat a hűtőből!

– Az pancshan, nem maradék – javítom ki.

– Ember… – gondolkodik el Pomi. – Bárcsak engem látna el valaki kajával! De nekem már csak a rizsfőzőben elkészített ramen maradt…

Jay bácsival értetlenül bámulunk rá.

– Miért nem használod a tűzhelyet? – kérdezem.

– Ha nem muszáj, nem hagyom el a szobámat – vonja meg a vállát Pomi.

Jay bácsi átnyújtja neki a tálcát.

– Örülök, hogy megtisztelsz minket azzal, hogy bejössz dolgozni.

Mosolyogva csóválom a fejem, majd lehajolok, hogy kivegyem a hűtőből Mrs. Kim pancshanját. Magamhoz szorítom a szatyorba csomagolt ételest. Valószínűleg most van itt az ideje annak, hogy elmenjek, de ott ragadok a bárpult mögött. Pomi egy indie rock zenelistára vált – neki ez a kedvenc k-pop műfaja –, mielőtt kivinné a kimcshis sült tésztát. Az előtér egyik asztalánál négy egyetemista koccint, ünneplik, hogy itt a hétvége.

– Gonbe! – kiáltják.

Szorít a mellkasom. Lehet, hogy Jay bácsinak és Pominak szüksége lenne egy segítő kézre. Nem muszáj elmennem. Holnap korán kell kelnem a csellóórám miatt, de azért maradhatok.

– Jenny, te még mindig itt vagy? – Jay bácsi jelenik meg mellettem, tálcáján ezúttal egy félbevágott, kivájt, dinnyelével, szodzsuval és lime-szódával megtöltött dinnyét egyensúlyoz. – Lekésed a buszt, ha nem indulsz el gyorsan! – Kioldalaz a pult mögül, majd visszaszól a válla felett. – Írj, ha hazaértél!

Elküldtek. Sóhajtva megigazítom a táskám szíját a vállamon, majd az ajtó felé veszem az irányt. A hideg levegő az arcomba csap.

Majdnem tíz, mégis olyan világos van, mintha dél lenne, hála a neonfényeknek, melyeket a környék üzleteinek reklámtáblái bocsátanak ki. A Sookie Fodrászszalonja bezárt, de a Boba Land 2-ben egy kétcopfos eladólány még ott rágózik, miközben a telefonját nyomkodja. A sarkon a koreai BBQ-étterem zsúfolásig megtelt; egyetemi hallgatók csoportjai és üzletembernek kinéző alakok beszélgetnek, a szén fölött hús sül.

Meglátom, hogy a busz már beért a megállóba, épp leszállnak róla az utasok, úgyhogy a sor végére sietek. Fizetek, és hátrébb megyek. Átveszem a másik kezembe Mrs. Kim pancshanját, hogy a kapaszkodóért nyúlhassak. Megfeszülök, amikor a busz rándul egyet, és a táskám nekiütközik valakinek az egyik egyes ülésen.

– Elnézést! – nyögöm. A srác felnéz.

Ő az. A fiú a karaokebárból.

– Te mit keresel itt? – tör ki belőlem. Bár a válasz elég egyértelmű: buszozik. – Úgy értem… Azt hittem, nincs pénzed.

Feltart egy buszjegyet.

– És veled mi a helyzet? Vége a melónak? – Egy kis szünet, majd egy apró félmosoly jelenik meg tökéletes ajkain. – Vagy engem követtél?

Fújtatok.

– Én nem…

– Leül oda? – Egy nő kocogtatja meg a vállam, majd a fiú mögötti ülésre mutat.

– Jaj, nem. – Arrébb húzódom, hogy leülhessen, így most kínosan toporgok kettőjük között. Megfordulok, hogy a másik irányba nézzek, miközben lángol az arcom a kellemetlen helyzettől.

A busz lelassít a nyugati 8. utcához érve, ahol néhány egyetemista száll fel, valamint egy idős koreai néni, akit könnyű beazonosítani rövid, dauerolt, ősz haja alapján. A diákok bárból jöhettek, mert hangosak, ráadásul csirke- meg sörszaguk van. Mivel nincs hova leülniük, elfoglalják az ülések közötti folyosó nagy részét, és kisebb csoportokba verődve dumálnak. Annyira el vannak foglalva egymással, hogy nem veszik észre a nénit, aki nem tud eljönni köztük.

A busz kikanyarodik a megállóból. A néni arcán félelem suhan át, miközben újra megpróbál átnyomakodni az egyik fiatal mellett. Felnéz, de a kapaszkodók túl magasan vannak ahhoz, hogy elérje. A busz kátyúba fut, az idős nő pedig elveszíti az egyensúlyát.

– Vigyázzon! – kiáltom, miközben előrelendülök. A fiú a karaokebárból viszont még előttem a karjánál fogva elkapja.

– Halmoni – szólítja meg koreaiul. A néni szája remegni kezd, amikor meglátja őt. – Jól van? – A néni bólint, mire a fiú az ablak melletti üléshez kíséri, ahol az előbb még ő maga ült. – Kérem, üljön le – mondja, és a szék felé int. Miután a néni így is tesz, megveregeti a fiú karját, és koreaiul megdicsérgeti.

Elszakítom a tekintetemet róluk. Majd kiugrik a szívem. El is eshetett volna. Ha a srác nem veszi észre, és nem dönti el már korábban, hogy átadja neki a helyét, vagy ha nem lettek volna olyan jók a reflexei, nagyobb baj is történhetett volna.

Tőlem jobbra megnyikordul egy kapaszkodó, ahogy valaki megfogja.

Kifelé nézelődöm az ablakom, miközben a busz kerülőútra fordul egy lezárásnál, amelyen túl végig árusok sorakoznak.

Mellettem a fiú a karaokebárból előrehajol, és kibámul az ablakon.

– Itt mi történik?

Megenyhülök felé emiatt az egész halmoni-mentés miatt.

– Ez itt Los Angeles szokásos koreai fesztiválja. Úgy tűnik, lezártak néhány utcát. – Egy kis ránc jelenik meg a két szemöldöke között, és eszembe jut, hogy ha nem idevalósi, nem ismerheti ezeket az utcákat. – Hova akarsz eljutni?

– Nem igazán tudom.

– Ezt meg hogy érted? – ráncolom a homlokom.

– Épp szökésben vagyok.

Várom, mikor kezd nevetni, de az arca komoly marad, egy kissé szomorú is.

– Gengszterek elől szöksz? – kérdezem rezzenéstelenül.

Elégedettséget érzek, amikor elmosolyodik.

– Nem, hanem… – A mosolya hirtelen lehervad. – Cshegimgam. Hogy is mondják angolul?

– Felelősség. – Egy szó, ami annyi mindent jelenthet, legalábbis a koreai közösségben, kezdve a szemét kivitelétől egészen addig, hogy a viselkedéseddel ne hozz szégyent a családodra. Az ablak tükröződésében tanulmányozva az arcát eltűnődöm, ő vajon milyen felelősségre céloz.

Visszaidézem a pillanatot, amikor beléptem a karaokebárnak abba a szobájába. Addigra már egy, talán két órája volt egyedül. Most pedig egy buszon van, úti cél nélkül. Egy részem – a nagyobbik részem – kíváncsi lenne, mi elől fut, miért érzi úgy, hogy ezt kell tennie. De a másik részem emlékszik: amikor az egyetlen kiút, hogy magad mögött hagyj egy mindent elsöprő érzést, az az, hogy… elfutsz.

– Ha ez számít valamit – szólalok meg –, szerintem fontos, hogy az ember szakítson időt magára, még a felelősségei mellett is. Nem lehetsz ott másoknak, ha előtte nem vagy ott saját magadnak.

Furcsa érzés egy velem egykorúnak tanácsot osztogatni, de nekem is hallanom kell ezeket a szavakat. Szerencsére nem riasztom el velük, nem söpri le őket; a szájának íve alapján mintha el is gondolkodna rajtuk. A tekintetével az enyémet kutatja, és olyan intenzív a pillantása, hogy az furcsa dolgokat művel a szívemmel.

– Nekem nehéz így hozzáállnom – szólal meg végül. Ilyen közel állva hozzá meglátom a szeme színét: gazdag, meleg árnyalatú barna. – De szeretnék.

Valaki hátulról nekiütközik, amitől felszisszen, és elereszt egy halk káromkodás. Kicsit közelebb húzódik hozzám, és megigazítja a gipszét. A srác, aki nekiment – az egyik egyetemista – a barátaival vicceskedik.

– Hé! – szólok oda, mert ez meg a nénis incidens is felidegesített. – Nem látod, hogy el van törve a karja?! Hagyj már neki egy kis helyet!

A busz az Olympic megállóhoz ér. Az ajtók kinyílnak, néhány utas leszáll. Az egyetemista, aki láthatóan részeg, összezavarodik attól, hogy hozzászóltam. Aztán csak fúj egyet.

– Ez egy szabad ország!

– Így van! – vágom rá. – Szabadon viselkedsz eszét használó emberi lényként vagy seggfejként!

Döbbent csönd követi azt, amit mondtam. Az egyetemista arca furcsa, vörös árnyalatot ölt.

Basszus.

A fiúval egymásra nézünk. A kezemért nyúl. Nincs időm átgondolni. Megragadom, és együtt leugrunk, épp mielőtt bezárulna az ajtó.