A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Amy S. Kaufman: The Traitor of Sherwood Forest

Penguin Books, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2025

Első kiadás

Fordította

Gázsity Mila

Copyright © Amy S. Kaufman, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Elizabeth Yaffe

Borítóillusztráció © Micaela Alcaino

Felelős kiadó Kiss Béla

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti alapján Váraljai Viktória készítette

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-609-5

Mike-nak, aki már előttem is hitt abban, hogy sikerülni fog

ELSŐ RÉSZ

Az nagy tét

Első fejezet

Láthattad már korábban is. – Bran gyengéden megfogta a bekötött szemű Jane karját, úgy vezette az erdőben. – Csak nem tudtad. Rókavörös haj, keskeny, színváltó szem. Bárhol legyen is, a piacon vagy a templomban, mindenütt beleolvad a környezetbe. Így marad rejtve mindenki előtt.

Korábban tüzet rakhattak a közelben, mert Jane orrát égő fa enyhe füstje és gyenge sör szaga csapta meg. A szél valami gyógynövény illatát sodorta felé. Bran az istállóban dolgozott, és a lovak meg a szalma szaga nedves ingként tapadt rá.

– Te sosem félsz, hogy mi lesz, ha egyszer meglátnak vele?

Válaszképpen kuncogás hangzott fel úgy egy lábbal a lány feje felett.

– Ó, de hát engem sosem látnak meg vele. Ahogy mást sem.

Jane eddigi udvarlói közül Bran volt a legmagasabb és a legtestesebb is – akár egy hatalmas, jó természetű ökör. Nehéz lett volna elképzelni, hogy veszélyes kalandokban vesz részt, és nemeseket fosztogat. Sokat tréfálkozott, mosolygott, az emberek kedvelték. Talán nem hazudott, de Jane tudta: majd akkor hisz neki, ha a saját szemével látja Robin Hoodot.

– Járnak ide más nők is? – kérdezte.

Bran elnevette magát.

– Egyik sem olyanfajta, akivel meg szeretnél ismerkedni, Janie.

A lány felnyögött, mert megbotlott egy földön heverő ágban. Lötyögött a lábán a csizma, amely Adamé, az öccséé volt, de a nála két évvel fiatalabb fiú már kinőtte. Jane a városban nem mutatkozhatott benne, a lábbeli azonban elég jó állapotban volt ahhoz, hogy elmenjen benne horgászni, a kertben dolgozzon, vagy ostoba módon kiruccanjon az erdőbe Brannel.

A fiatalember a derekára simította a tenyerét.

– Nyugalom, kislány – biztatta, mintha valamelyik lovához beszélne. – Csak halkan. Nem akarjuk megriasztani őket.

Végül megálltak, és Bran füttyentett egyet. Az erdőben csend támadt, Jane még a fiatalember lélegzését sem hallotta.

Aztán valaki visszafütyült, kétszer olyan hosszan, és Bran újra megfogta a lány karját. Jane sejtette, hogy ez valamiféle jelzés volt, és eltűnődött, hogy tudná-e utánozni.

No de miért is akarnál ilyesmit tenni, Jane? Egyáltalán mit keresel itt, kérdezte magában. Mintha az anyja hangja szólalt volna meg a fejében. Csakhogy Jane most a legkevésbé sem akart az anyjára hallgatni. Végtére is Sibyl hibája, hogy itt van az erdőben. Sibyl hagyta el az otthonukat, amikor a legújabb szeretője elcsavarta a fejét az ígéreteivel. Jane biztosra vette, hogy az anyja megint csalódni fog, de ha férfiról volt szó, Sibyl makacs volt, mint egy öszvér. Jane pedig nem maradhatott egyedül a házban most, hogy a fivérei is elhagyják a közös otthont. Csak épp nem volt hová mennie.

Bran azonban megígérte, hogy Robin Hood talál neki valami helyet. Hogy nincs többé mardosó éhség, híg téli leves, kétszer is megjavított harisnya és korai fagy, amely megkeseríti a betakarítás időszakát. Ki lenne képes nemet mondani minderre?

– Hé, Bran! – Jane összerezzent, amikor a magasban, jóval a fejük felett valaki elkurjantotta magát. – Hát te meg mit hoztál?

– Ő a kedvesem, Jane!

Jane mozdulatlanná dermedt. A hang mintha a fák koronájából jött volna. Robin lenne odafent? Talán a lombok közt él, mint valami vadállat? Megremegett, és képtelen volt megnyugodni, pedig tudta, hogy Bran később majd kicsúfolja emiatt.

– Csigavér, Janie – súgta oda neki a legény. – Wyll csak őrködik.

A lány igyekezett lehiggadni, de hirtelen rátört az érzés, hogy a szemére kötött kendő miatt nem kap levegőt. Úgy kellett lefognia a saját kezét, nehogy az ujjai az arca felé tévedjenek, és letépjék a szemét takaró vászondarabot.

– Most már leveheted – hallatszott fentről, mintha egy jóindulatú angyal szólt volna hozzá.

– De Robin nem haragszik meg érte?

– A lányra biztosan nem.

Amikor Jane felemelte remegő kezét, hozzáért Bran ujjaihoz, amelyek már a kendő csomóját oldozgatták. A föléjük tornyosuló fák koronája megszűrte a fényt, az erdőben félhomály honolt, de így is bántotta a szemét. Erősen megdörzsölte, nem törődve azzal, hogy a keze sáros, koszos, és hunyorogva felnézett a hang irányába.

Wyll egy hatalmas tölgyfára épített vadászlesen állt. Sovány volt, mint a keszeg, az íját a combjának támasztotta, a nyilak szétszórva hevertek a lábánál.

– Hát akkor jó napot, Jane! – köszöntötte vigyorogva a lányt. – Isten hozott a mi kis királyságunkban.

Jane félénken mosolygott. Nem volt hozzászokva, hogy a férfiak felfigyeljenek rá, és már a gondolattól is bizseregni kezdtek a lábujjai.

– Hé, elég a széptevésből! Jane azért jött, hogy Robinnal találkozzon.

– Ó, csakugyan? Hát akkor sok szerencsét, Jane. Ahogy neked is sok szerencsét, Bran. Jane, a kedvesed mesélt arról, hogy a zöld erdő ura milyen délceg legény? Megeshet, hogy itt hagyod a szívedet, vagy tán annál is többet. – Wyll egyre szélesebben vigyorgott, szinte fülig ért a szája. A füle egyébként hatalmas volt, mintha szárny nőtt volna ki az arcából.

Jane nem tudta, mit válaszolhatna, ezért csak megfogta Bran kezét, és egymásba fűzték az ujjaikat.

– Ez az, Janie, mutasd meg neki! – nevetett fel Bran. Ő bezzeg mindig tudta, hogy mit mondjon.

A fiatalember tovább vezette, halkan, óvatosan, de nem olyan nesztelenül, hogy lopakodásnak tűnjön. Ahogy egyre közelebb jutottak az állott füstszag forrásához, Jane hangokra lett figyelmes – különösen egyre, amely dallamosan, sürgetően beszélt.

– Ej, már megint prédikál – motyogta Bran. – Várjuk meg, míg befejezi. Nem szereti, ha félbeszakítják.

– Kicsoda? Robin? – Jane felnézett a fiatalemberre, és kisimította a haját a szeméből.

Wyll azonban közben lemászott a megfigyelőhelyéről, hogy csatlakozzon hozzájuk, ezért Bran csak megrázta a fejét, és inkább megtartotta magának a mondandóját.

– Mégis mit tett Eduárd király, hogy elnyerje a hűségedet? A saját apja ellen fordult? Lóra ült, hogy a Szentföldre menjen, de egyetlen tőr láttán rémülten hazaiszkolt? Az ég szerelmére, hiszen két évbe telt, mire bejelentette, hogy igényt formál a koronára! Gondolod, hogy törődik veled? Gondolod, hogy törődik Angliával? Még a saját családunkat sem vagyunk képesek élelemmel ellátni. Miért épp külhoni harcra és fegyverekre kellene költeni a pénzünket?

Megpillantották az élénken gesztikuláló, lángoló tekintetű Robint, aki az egyik térdét felhúzva úgy ült egy farönkön, mintha erdei trónus lett volna. A haja rőtvörös volt, akár a róka prémje, ahogy azt Bran is említette, villogó szeme pedig zöld, mint a fiatal fák lombja. Jane látta, hogy Wyll egy kupa gyenge sörrel a kezében azonnal mellé húzódik, mintha a férfi szavai vonzanák oda.

– A franciák miatt van! – kiáltotta valaki. – Le velük a trónról, és térjünk vissza a régi hagyományokhoz!

– Nem a franciákról van szó, Mooch. Nem a franciákról, walesiekről, skótokról vagy akár a kasztíliaiakról, mint amilyen a bolond királyné is. Hanem a gazdagokról. Éppúgy kilopják az ezüstöt az emberek erszényéből, mint mi, csakhogy ők mindenféle csinos kis hazugságot kerítenek köré. No és hol végzi a pénzed? Annyi szent, hogy nem Little John fazekában. – Itt a társaságában levő jól megtermett, aranyszőke szakállú férfi felé intett a fejével. – De a húgaidat sem etetheted meg belőle, és a birkáid sem híznak rajta. Hanem egyenesen a kastélyokba kerül, tetszetős csecsebecsékre költik, és azokat a férfiakat fizetik belőle, akik az esztelen háborúikban harcolnak.

Robin szavai hallatán nehéz lett volna közömbösnek maradni, és a jelenlévők egyre inkább nekitüzesedtek, már az sem érdekelte őket, ha a sörük elveszíti a pezsgését, az ízét. Jane tudta, hogy mire képes egy ittas és indulatos férfi, főleg a nőkkel. Otthon tanulta meg a leckét, először az apja, majd pedig Peter, a bátyja példáján, aki az apjuk távozása után úgy ítélte meg, hogy ő lett a ház ura. Jane legszívesebben elbújt volna Bran mögé, vagy visszaiszkolt volna az erdőbe, de erőt vett magán.

Bran érzékelhette a félelmét, mert a kelleténél valamivel hangosabban köszörülte a torkát.

Robin ragyogó szeme zöldesbarnára fakult, az ajka megrándult, és először Bran felé pillantott, majd végigmérte Jane-t.

– Á! Látom, vendégünk érkezett.

A lány észrevette, hogy a férfiak válla ellazul, és az arcuk felvidul, amikor felé fordulnak.

– Megvámoljuk, jó uram? – tudakolta a Moochnak nevezett férfi, akinek az arcán ritkás, fekete szőr pelyhedzett.

– Nőknek sosem kell megfizetni a vámot – vágta rá Bran. – Te is tudnád, ha valaha lett volna dolgod nővel. – A többiek felnevettek, Jane pedig érezte, hogy a feszültség úgy szűnik meg, mintha belekapott volna a szél, és szétszórta volna a levelekkel együtt.

– Bátor lány, hogy egész idáig ellovagolt – jegyezte meg Robin kihívó pillantással.

– Ő itt Jane… akiről már beszéltem – magyarázta Bran.

– Hát jó, Jane, a vám továbbra is kérdéses – állt fel Robin a farönkre, hogy játékosan egyensúlyozzon rajta. Az arca azonban komoly maradt. – Aztán Szűz Máriához imádkozol-e?

– Ha Brannel nyargalászik, akkor nem lehet szűz – horkant fel Wyll.

Gyorsan, akár a marni készülő kígyó, Robin odacsapott a keze fejével, és Wyll arca máris csupa vér volt.

Jane kővé dermedt. Észre sem vette, amikor a férfi megmozdult.

Képtelen volt ránézni Wyllre, de hallotta, hogy a fiú felnyög, amikor egy társuk nevetve hátba veri. A lány arca égett. Bran mellette maradt, feszülten, de némán állt az oldalán.

Robin arca rezzenéstelen volt. Nem látszott rajta semmiféle érzelem. Tovább egyensúlyozott a farönkön, mintha az előző jelenet csak álom lett volna.

– Nem feleltél a kérdésre, Jane.

– Imádkozom Szűz Máriához, jó uram – dadogta a lány. – Mindennap, és… és az ünnepnapokon többször is.

– Aztán miért imádkozol?

– Hogyan, uram?

– Mit kérsz a mi Szűzanyánktól?

Jane tétovázott. Előző éjjel azt álmodta, hogy az erdőben menekül, egy habzó pofájú farkas üldözi, szemből pedig egy vadkan rohan felé. Már azt hitte, maguk alá gyűrik, ám ekkor napfény villant a fák között. Nem nyílt ugyan ösvény előtte, de a nedves leveleken felszikrázó napsugár mintha arra biztatta volna, hogy rejtőzzön el a bokrok között, a sűrű, folyondáros bozótban, és hagyja, hogy a vadkan és a farkas elvágtázzon mellette.

Sibyl mindig is szerette az álmokat, a jelentésüket, és Jane tudta, mit mondana erre: a farkas az éhség, a vadkan a férfi, akihez majd tartozni fog, a lánya pedig fél attól, hogy felnőjön. Ezért aztán Jane nem is említette neki ezt az álmot. Magában arra jutott, hogy a napsugarat Szűz Mária küldte segítségül, így mutatva utat neki, ahogy a nevében harcoló lovagoknak is szokta, meg a rémült gyermekeknek, akik a sötétben imádkoztak hozzá. A bokrok közt megnyíló titkos ösvény a menedéke lesz.

Ez az ösvény vezette el Robin erdejébe.

Jane azonban sejtette, hogy Robin nem erre a válaszra számít.

– Én… azt hiszem, a fivéreimért imádkozom, és… – A lány felidézte magában Robin iménti szavait, a beszédét. – Azért imádkozom, hogy a Szűzanya kegyelméből mindenki jóllakjon, legyen ruhája és lábbelije. Hogy minden jó legyen, hogy úgy is maradjon, és senki se szenvedjen. – Bár volt igazság abban, amit mondott, valójában önmagáért imádkozott, és az önző, hamis szavak most mintha férgekké váltak volna a nyelvén.

Robin hosszan meredt rá.

– Tarts velem, Jane – szólalt meg végül. – Nagy szükségem van egy hozzád hasonló lányra.

Robin egy kis csalitoshoz vezette őket. A fiatal fák lombja összeért a fejük felett, és valaki viaszkozott vásznat terített az összehajló ágakra. Robin lehajolt, és bebújt a vászontető alá. Bran biccentett, és Jane is követte a példáját.

Az erdei zug egy szentély volt, odabent egy fatönkön ott állt Szűz Mária képe – valószínűleg egy szebb templomból hozták el. Mária arca körül aranyozás, a szeme zafírkék, a bőre bronzos árnyalatú, akár egy régi érme. Az oltárként szolgáló fatönk körül számtalan apró kincs hevert: sóval belepett tengeri kagylók, egy gazdag lordtól elcsent, ékkövekkel kirakott ivókürt, nyílhegyek, amelyek egyike sötétbarnára színeződött, és az erdei félhomályban meg-megcsillanó dísztűk.

Robin letelepedett a földre, a letaposott fűre, Jane és Bran pedig leült vele szemben.

– Bran említette, hogy szeretnél a király birtokán dolgozni.

– Azt reméltem, hogy találhatnánk neki valami munkát a konyhán – előzte meg a válasszal Bran a lányt. – Fülelhetne, és elmondhatná nekünk, miket hall.

Robin keskeny orrcimpája megfeszült, átható tekintettel méregette Jane-t.

– Bran nem lesz itt mindig, hogy beszéljen helyetted. Úgyhogy most te felelj nekem. Eladósorban vagy. Miért szolgálnád ki a hölgyeket és urakat, miért aludnál magányosan az ágyadban, miközben titkokat szolgáltatsz ki nekünk, ha feleségül is mehetnél akár egy rendes emberhez, aki megkímélne attól, hogy ilyen munkát kelljen végezned?

Jane önkéntelenül felnevetett.

– Már megbocsáss, jó uram, de munkában sosincs hiány, akár van férjem, akár nincs. Ha férjhez megyek, még többet is kell dolgoznom.

Robin arcán átsuhant valami érzés, de inkább meglepetés volt, nem pedig harag.

– Akkor miért nem mész apácának, és teszel fogadalmat?

– Az egyház szemében legfeljebb arra lennék jó, hogy padlót söpörjek.

– Így van. – Robin elmosolyodott. Mintha már biztosabb lett volna a dolgában, közelebb húzódott a lányhoz. Jane orrát megcsapta a férfi szaga: az erdő, a tábortűz füstje, verejték. A lehelete arról árulkodott, hogy valami édeset evett. – Mert csak a tehetős lányokat veszik be a zárdákba, hogy megkaparintsák a hozományukat a családjuktól.

Jane bólintott, mintha egyetértene, de közben a fivérére, Adamre gondolt, aki növendék volt egy pap mellett. A családjuknak nagyon sokba került, hogy a fiú egy kicsi, huzatos templom padlóján aludjon, míg megtanulja, hogyan kell misézni. Jane maga varrta Adam ruháit, és pénzzé kellett tennie az összes nyáron készült lekvárját, hogy kifizethessék, amibe a poszt került. De még így is… ha nem olyan kedves természetű fiú, ha nem segít annyit Gilbert atyának, ha nem alakul ki közöttük szoros barátság, akkor a melankolikus kedélyű Adam nem engedhetett volna a hit hívásának, hanem kénytelen lett volna a földeken dolgozni.

– Nem tartod különösnek, Jane, hogy azt tanítják nekünk, Krisztus szeretetét csak pénzen vehetjük meg? Hogy Isten mindig díszes termekben lakozik, és olyan különös nyelveken szólíthatják csak meg, amelyek szavai sosem hagyják el a te szádat vagy az enyémet? Hogy Szűz Mária egyedül olyankor tekint ránk, ha kiürítjük az erszényeinket a kapzsi emberek számára, akik a neki gyújtott gyertyákról gondoskodnak?

Halvány őszi napsugár tört át a fák lombján, és meleg fénybe vonta Robin alakját.

– A templomaikban próbálják elrejteni a Szűzanyát – folytatta –, de én hiszem, hogy az ő kegyelme körülvesz bennünket ebben az erdőben, és ott van a tenger hullámainak párájában, a sötétben felettünk szikrázó csillagokban, a madarak dalában, a menyétek neszezésében a kertünk alatt.

– Én is így gondolom! – lehelte Jane, és amikor a férfi arca kipirult, a szeme pedig felragyogott, azonnal tudta, hogy elégedett a válaszával. A lány mindig is otthon érezte magát az erdőben, a fák között nyugalom töltötte el. Egyedül a vadonban volt képes szabadon lélegezni. Ha Robinnak igaza van, akkor ez azért lehet, mert Isten kegyelme az erdőben talál rá. – Hiszem, hogy bárhol imádkozzunk is, jó uram, a Szűzanya meghallgat bennünket.

Robin megragadta a lány kezét. A szorítása határozott volt, erős tenyere kérges, az érintésétől valami különös érzés futott végig Jane karján. A férfi Szűz Mária képe felé fordította, jelezve, hogy térdeljen le, és ő maga is térdre ereszkedett mellette. A Szűzanya úgy mosolygott lopott kagylókból és aranyból rakott kis palotája felett, mintha valóban ő küldte volna Jane-nek azt az álmot, amely egyenesen idevezette, a fák közt emelt szentélyéhez.

– A gazdagok hazudnak, Jane. Hazudnak arról, hogy mi helyes, mi szent, és mindezt pusztán azért, hogy a válladra fellépve magasabbra juthassanak. Elvárnák, hogy az asztaluknál hízott lúdként szolgáld fel önmagadat, majd miután felfaltak, a hozzád hasonlókkal fogják feltakaríttatni a csontokat.

Jane bőre átforrósodott, de aztán hamar le is hűlt, mint a nyirkos éjszakán kialvó tűz. Biztosra vette, hogy Robinnak igaza van, csakhogy ő maga még sosem beszélt gazdag emberrel. A jómódúak más helyet foglaltak el a világban, messze éltek az ő kertjétől és házacskájától, amelynek falai mintha fojtogatták volna. A királyi birtokon azonban minden másként lesz. Bele fog merülni, belevész a gazdagok világába. Robin fel akarta szítani a haragját, a lány azonban ehelyett inkább mélységes szomorúságot érzett. A férfi egyre erősebben szorította a kezét, annyira, hogy belesajdultak a csontjai.

– Mi az, Jane? – Robin felfigyelt a lány arcán átsuhanó árnyékra. Bran figyelmeztetőn rámeredt, és alig láthatóan megrázta a fejét.

Jane igyekezett gyorsan összeszedni magát.

– Csak… bizonyára igazad van, jó uram, de mit lehet tenni ellene?

Robin közelebb hajolt hozzá, veszedelmesen közel.

– Úgy érted, mit tehetsz te ellene?

Jane bólintott, de alig kapott levegőt.

– Miféle pusztítást okozhat egy gazdálkodó földjén egyetlen kisegér? Alig valamit. No de egy sötétség leple alatt beszivárgó egérsereg akár az otthonából is kiűzheti a gazdát. Az a bizonyos egér pedig… – folytatta a férfi, továbbra is erősen szorítva Jane kezét – jóllakhat, a családját is felhizlalhatja, és békésen alhat meleg odújában. – Robin elmosolyodott. – Amikor ideérkeztél, először észre sem vettelek. Ez még kapóra jöhet.

A lány megpróbálta elképzelni magát egy rágcsálósereg közepén, de csak libabőrös lett a viszolygástól, a fejében pedig kérdések cikáztak. Mi van a macskákkal, a sarlókkal és a mérgekkel, amelyek segítségével a földművesek megszabadulnak a kártevőktől? Dolgozott Robin valaha is a földeken? Leküzdötte a késztetést, hogy úgy pillantson Branre, ahogy akkor szokott, amikor valaki ostobaságot mond… hogy lássa a fiatalember szeszélyesen táncoló szemöldökét, amivel mindig sikerült megnevettetnie. Bran arca azonban nagyon komoly maradt, és Jane tudta, gyorsan mondania kell valamit, hogy bizonyítsa, nem vette tréfának Robin szavait.

– Akkor hát egérnek kell lennem?

Robin elnevette magát, hangosan, meglepetten felkuncogott, aztán végre elengedte a lány kezét.

– Ennek a leányzónak nincs érzéke a költői képekhez. De nem számít, ha a szíve a helyén van. – A szavait Branhez intézte, de továbbra is barátságos, kedves tekintettel méregette Jane-t. – Persze meg kell győződnünk róla, hogy valóban olyan rátermett-e, mint állítottad.

– Persze! – helyeselt Bran, és Jane érezte, hogy a pillantásával kedvese mintha arra biztatná, hogy megfelelő választ adjon. A legény intette, hogy próbára fogják tenni, de azt is mondta, hogy ha nagyon figyel és nem jár el a szája, akkor könnyűszerrel megfelel majd. Jane nagy levegőt vett. Mégis mi miatt kéne aggódnia? Hiszen csak fülelnie kell. Nem arra kényszerítik, hogy lopjon, verekedjen vagy megszegje bármelyik törvényt. Bran erről ígéretet tett neki. És ugyan mit számít néhány sötétben elsuttogott mondat?

– Veled tartok, jó uram – felelte hangosan –, bármiféle próbatételről legyen is szó.

– Imádkozz velem, Jane – kérte Robin. – Imádkozz Szűz Máriához, hogy mutassa meg neked a világosság, a kegyesség és az igazság útját.

Jane-t ekkor újra megérintette az álombeli melegség, amely gyengéd volt, akár a tavaszi napsütés. Minden rendben lesz. Robin vezetni fogja, megmutatja neki az utat, amelyen elmenekülhet az asszonylét és az idő éhes vadállatai elől. Mégiscsak igaz volt az álma.

Amikor lehajtotta a fejét, hogy imádkozzon, meg mert volna esküdni, hogy Szűz Mária rámosolyog a kis képről.