részlet

A könyv eredeti címe: Original Gangstas
Szerző: Ben Westhoff
Az eredeti kiadó: Hachette Book Group, New York
A kiadvány a Hachette Books (New York, New York, USA) kiadóval kötött megállapodás alapján jött létre. Minden jog fenntartva.

Fordította és jegyzetekkel ellátta: Pritz Péter

Borítóterv: Müller Péter
Borítóképek forrása: commons.wikimedia.org

© Hungarian translation: Pritz Péter, 2022
© CSER Kiadó, Budapest, 2022
© Ben Westhoff, 2016

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978 963 278 714 5

Kiadja a CSER Kiadó
Felelős kiadó: a kiadó vezetője
1114 Budapest, Ulászló u. 8.
Telefon: (+36-1)386-9019
E-mail: info@cserkiado.hu
Honlap: www.cserkiado.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Anyának és Apának a szeretetükért

Tartalom

Első fejezet

A rejtekhely

Gangek

Váratlan ajándék

Egy történelmileg veszélyes hely

Második fejezet

Sir Romeo

Tyree és a kis Warren

A rap-beszélő

Disco Lonzo

”Mindenét elvette”

A műtőben

Formálódás

’86 in the Mix

The California Shake

Harmadik fejezet

Hiphopparadicsom

Juice

Skateland — a görkorcsolyázók földje

Negyedik fejezet

OG

Gangster Boogie

”Rappert csináltál ebből a csávóból”

A Macola lemezgyár

Ruthless

Supergroup

”Garantálom, hogy gazdag leszel”

Ötödik fejezet

”Kurvára nem fogok nyilatkozni”

A technikák és a terminológia elsajátítása

Mindent egy lapra

Hatodik fejezet

Némi arany és egy csipogó

Gyáva, fehér, rasszista köcsög

”Valóságrap”

Hetedik fejezet

Elszabadul a pokol

És akkor Amerikában betiltották a zenét

Túl sok a rendőr

Az évtized rapbotránya

Something in My Heart — Valami a szívemben

A szellemíró

Tökös szexmasina

N.W.A-pénz

Te engem nem rúghatsz ki

Nyolcadik fejezet

A legkeresettebbek

Ököllel állon

Másfajta, kemény hangzás

Kilencedik fejezet

Allah és én régóta jó haverok vagyunk

South Central-i ízek

Egy egész bandával

Doughboy

Disznó nem

Péppé verem

Úgy mozogtak, mint a katonák

Gyártják az emlékeket

Tizedik fejezet

Mint megnyerni a lottóötöst

A republikánusok belső köre

Átmeneti elmezavar

Felverekedték magukat a csúcsra

Tizenegyedik fejezet

A verőember

Erős kezű vezető

Tudjuk, hol lakik anyád

Izom és taktika

A fekete ruhás főgonosz

Nem volt infrastruktúra

Tele pénzzel

Tizenkettedik fejezet

L.A. lángokban

Egy hippi

Ezt Rodney Kingért

Robbanások és repeszek

Tűzszünet

Jó nap volt

Tizenharmadik fejezet

Elnémítani a hírhozót

Vedeltük a hurrikánkoktélokat

Tizennegyedik fejezet

A funk

A régi és az új

Egészen más képességek

Komikusan leégve

A védjeggyé vált hangzás

Ki találta fel a G-funkot?

Gangstaizmus

Tizenötödik fejezet

Az örökös és a gondnok

A lyuk azóta is ott van

Nyugat, a hiphop új epicentruma

”Tűz” egy zsúfolásig megtelt teremben

Tizenhatodik fejezet

It’s On

Here Comes My Left Blow

Hellraiser/Kísértetház

Tizenhetedik fejezet

What’s My Name?

Te bort iszol, én viszkizek

Tha Shiznit

Tizennyolcadik fejezet

Negatív rap

Mostohatestvérek

Regulate

Smoke Weed Every Day

Tizenkilencedik fejezet

Aki mellette állt

Új közönségek elérése

Tomica és Jerry

Csúnya köhögés

Huszadik fejezet

Amikor színt kell vallani

Szertartás

Mielőtt túl késő

Kérdések

Teljes káosz

Megjárni a poklot

Huszonegyedik fejezet

Politikai próféta

Hazug igazság

A Terror Since the Public School Era

Tupac hadnagya

Jellem

Bűnösnek nyilvánítva

”Eladom a lelkem”

Huszonkettedik fejezet

My .44 Make sure y’all kids don’t grow

Extrém lojalitás

A The Source magazin díjátadója

Biztonsági problémák

New York, New York

Őrülten laza

Gyufa és benzin

Death Row-módra

Bow down

Huszonharmadik fejezet

Rendőrségi ügyek

Hercegnő a kastélyban

Aftermath

Thriller

Maffiastílusban

Szívjátok el a hamvaim

Kölcsönös bizalmatlanság

Alkudozás

Huszonnegyedik fejezet

Feszültség és virtuskodás

”Bukj le!”

Egy elmélet

Az igazság megcsúfolása

Epilógus

A csúcstalálkozó

No Limit

Minden rendben lesz

Túlélés

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Első fejezet

A rejtekhely

Mocskos szájú, fegyverrel hadonászó gengszter volt, aki a mainstream kultúra szemében egy személyben testesítette meg a comptoni utcagyerekek image-ét: kemény volt, agresszív, és rohadtul unta, hogy el akarják taposni. Nagyon gyorsan tört előre, és annyira megváltoztatta a popzene alakulását, mint előtte nagyon kevesen. Hipnotikus rappelésével nem csak kiváló előadó lett, de a háttérben olyan mogul is, aki felforgatta az addig fennálló rendet, és közben meg is gazdagodott. Szövegeivel sokkolni akart, és mondanivalója legalább annyira felpezsdítő volt, mint maga az élete. Nőfaló volt, ugyanakkor fontos volt számára a család, mindvégig hű barát és brutális ellenség maradt, aki ugyanolyan erőszakos is tudott lenni, mint az a zenei műfaj, amelyet elindított. Amikor 1993-ban megjelent a The Arsenio Hall Show-ban, a műsorvezető „a gangster rap keresztapjaként” konferálta fel őt.

De 1985-ben, mielőtt még Eazy-E lett volna belőle, Eric Wrightnak hívták, és 21 éves drogdíler volt. Míg délkelet-comptoni haverjai másnaposan fetrengtek otthon, Eric korán kezdte a napjait.

Elolvasta a Los Angeles Times-t, majd felvett egy fehér pólót, egy pár kék vászoncipőt, és fehér sportzokniját felhúzta térdig. Sötét napszemüveg és csipogó egészítette ki a szettet. Az otthonaként szolgáló comptoni South Muriel Avenue-n nem álltak fák, és mindig vakítóan és forrón sütött a nap. A többi szegény környékbeli családdal ellentétben Ericé viszonylag rendben volt: apja a postánál dolgozott, anyja pedig egy Montessori iskolában. Eric azonban nem a szülei nyomdokait követte.

Mielőtt elindult otthonról, elrejtett egy köteg pénzt a zoknijába. „Mindig volt nála 2000 dollár a zoknijában – mesélte Arnold „Bigg A” White, egy gyerekkori barátja. – Eric mindenhol rejtegetett pénzt.” Például a szülei garázsában, és mindig volt valamennyi Levi’s 501-ese zsebében is. De a munkaeszközeként szolgáló összeget mindig a zoknijában tartotta. Ha valaki ki akarta rabolni, vagy egy hajléktalan aprót kért tőle, csak kifordította a zsebeit és megvonta a vállát.

Környékükön a rap egyre népszerűbb lett, és Ericnek is többször megfordult a fejében, hogy beszáll a játékba – igaz, erről nem nagyon beszélt senkinek. Az „üzletre” koncentrált. Nem ő volt a környék legnagyobb drogdílere, de azért jól ment neki. A szabadbázisúkokain-használat robbanásszerűen terjedt Los Angelesben. Hirtelen mindenkinek az kellett: többgyerekes családanyáknak, üveges tekintettel mászkáló öregembereknek, mindenkinek. Távolabbi városrészekből is érkeztek emberek Comptonbe „áruért”.

A crack nem sokkal később tönkre is tette a környéket, de ekkor még nem lehetett látni, hová vezet a folyamat. Még a rendőrség sem tudta, mit kezdjen ezzel a látszólag ártalmatlan, szagtalan anyaggal. „Ha cracket találtak az embernél, egy figyelmeztetéssel elengedték” – mondta Mark „Big Man” Rucker, Eric dílerkollégája.

A crack árusításából származó pénz mindenhol látható volt. Az emberek aranyláncaikat csörgették, Nissan pickupokkal jártak – amiket lowridernek alakíttattak át –, de ahogy egyre jövedelmezőbb lett a kábítószer-kereskedelem, úgy kezdtek el szaporodni a területekért folytatott harcok is. „Hirtelen mindenki terjeszkedni akart. Nem volt már elég egy-két utca senkinek, mindenki egy egész környéket akart magának” – mesélte Vince Edwards, a CPO Boss Hoggként ismert comptoni rapper.

Eric nem élt a szerrel. De még csak inni sem ivott. A barátainak azt mondta, nem szereti a sör ízét, de az, hogy józan volt, mentális előnyökkel is járt. Mivel csak 163 cm magas volt, el kellett érnie, hogy komolyan vegyék. Ezen felül arra is figyelt, hogy ne kérkedjen a pénzével, amit megerősített szomszédja, Lorenzo Patterson, vagyis MC Ren is, aki később az N.W.A. tagjaként híresült el. „Megvolt mindene, a legmenőbb kocsik, a legjobb cuccok, de visszafogott volt, nem kérkedett vele.” Emellett nem is beszélt sokat. A göndör hajú, vékony bajuszt és sötét napszemüveget viselő Eric tartózkodó és óvatos volt. Végül is foglalkozása megkívánta a diszkréciót.

Ami azonban a nőket illeti, esetükben már korántsem volt visszafogott: serényen falta őket. Már egy fia is volt, aki a keresztnevét kapta; Darnettra nevű barátnője pedig közben már második gyermekükkel volt terhes. Ezzel egy időben egy másik nőt, Lindát is teherbe ejtette. „I’m Eazy-E, I got women galore / You might have a lot of women but I got much more” – rappelte később. (Kb.: „Eazy-E vagyok, és akad nőm bőven, neked is lehet, hogy sok van, de nekem több, ezt fogadd el tőlem.”)

Aztán egy Joyce nevű lánnyal lett tartós kapcsolata, aki megszülte neki negyedik gyermekét, Dereket, amikor Eric 23 éves volt. Joyce-nak egyre kevésbé sikerült Ericnél elérni, hogy hűséges maradjon, és egy idő után „a környék faszának” nevezte őt, mert folyton lebukott. Egyszer annyira berágott rá, hogy Eric fejéhez vágott egy uzsonnás dobozt. Aztán Eric Tracy Jernaginnel kezdett járni, de amikor őt is és vele egy időben egy másik nőt is teherbe ejtett, Tracy kiborult. „Mindenkitől hallottam, hogy ugyan az én barátom, de egy másik csaj is terhes tőle” – mondta.

Eric és díler haverja, Rucker régóta versengett azon, hogy ki tud több nőt teherbe ejteni. A „gyerekpárbajt” végül Eric nyerte, tíz utóddal.

Eric ettől függetlenül drága ajándékokkal, például órákkal halmozta el Tracy Jernagint: többek között Gucci órákat és egy 89-es Acura Legendet vett neki. De amikor Tracy egyik este elment Eric házához, és E nem akart kijönni, biztos volt benne, hogy azért, mert nő van nála. Úgy döntött, elégtételt vesz. Visszatolatott egy fél utcányit, majd padlógázzal nekiindult, hogy belehajtson Eric 750-es BMW-jébe. „Arra gondoltam, ettől majd biztos kijön, és szembenéz a dolgokkal.” De a terv félresikerült. „Valahogy megemelkedett a kocsim, majdnem két kerékre, és amikor földet ért az autó, irányíthatatlanná vált.” Onnantól nem sokra emlékszik. Kijött Eric másik nője, és hadakozni kezdtek, aztán Tracy felhívta Eric húgát, hogy jöjjön el érte.

Gangek

Eric Wright elkényeztette a gyerekeit. Rendszeresen Disneylandbe és Chuck E. Cheese éttermekbe vitte őket. „Ha elmentünk valahová a hétvégére, akkor mindannyiunkat vitte – meséli Eric Wright Jr. – Számunka ő volt a legnagyobb és legkeményebb lény a földön.”

Ericnek voltak szadista szokásai is. Többször csalt ki például hörcsögöt az odújából, amibe öngyújtóbenzint öntött, meggyújtotta, és nézte, szegény állat hogy rohangál körbe-körbe. Vagy elővett egy nagy adag cracket, és meglóbálta a junkie-k előtt. „Na, mit tennél meg ezért?” – kérdezte, és a maga furcsa módján röhögni kezdett. Nevetés közben a száját alig nyitotta ki. Egyszerre tudott vicces és gonosz lenni. „Őrült hangja volt – meséli MC Ren. – Emlékszem, mindig felhívta a testvéremet, és a kis vékony hangján elnyújtva mondta: ’Héééééé, Charlie.’”

Mielőtt dílernek állt, mindenféle munkákat végzett. Egy időben még az is megfordult a fejében, hogy ő is a postánál fog elhelyezkedni, mint az apja, de kiderült, az nem neki való. „Utálok másoknak dolgozni” – mondta Eric. A családja nem volt túl jól eleresztve, de nem szenvedtek semmiben hiányt. A szülei arra tanították, hogy önellátó legyen – igaz, nyilván nem az volt a szándékuk, hogy a gyerekükből kábítószer-kereskedő váljon.

Eric sikeres akart lenni, így amikor „elkezdte az ipart”, azt nagyon komolyan vette. Csak olyanokkal dolgozott, akikben megbízott. A napjait általában azzal indította, hogy kiporciózta a cuccot a garázsban, aztán beszállt hajó méretű, fehér műanyag tetős, gesztenyebarna, 73-as Chevy Caprice-ébe, amit „üvegháznak” hívtak, mert hatalmas, egybefüggő üvegfelületek uralták az utasteret. Nem ez volt az egyetlen menő autója. A 80-as években volt Nissan pickupja, egy rózsaszín Suzuki dzsipje, és több Volkswagen Bogara is, köztük egy 60-as évekbeli veterán darab, aminek hátsó üvegén egy „The Freaks Come Out at Night” felirat volt olvasható, tisztelgésképp a brooklyni raplegenda, a Whoudini előtt, mely csapatnak ez volt az egyik nagy slágere.

Eric átgurult a kábé egy kilométerrel arrébb levő Atlantic Drive-ra, és megállt az East Caldwell Street végénél. Nagyon veszélyes környék volt: a terület az Atlantic Drive Compton Crips nevű gang fennhatósága alatt állt, de a közelben működött a Neighborhood Crips, a Kelly Park Crips és a Southside Crips, és mind terjeszkedni akartak. „Puskaporos hordó volt a környék” – mondta CPO Boss Hogg.

A Crips nevű ganget 1969-ben alapította Los Angeles South Central nevű városrészében egy túlfejlett izomzatú tinédzser, bizonyos Raymond Washington, akihez csatlakozott egy félelmetes gyerek hírében álló gimnáziumi barátja, Stanley „Tookie” Williams. Szövetséget kötöttek, hogy szembeszállhassanak más helyi bűnbandákkal. „Úgy gondoltam, hogy meg fogom tudni tisztítani a környéket a rablóbandáktól – mondta Williams. – De nagyot tévedtem. Végül ugyanolyan szörnyeteggé váltunk, mint akiket el akartunk űzni.” Williamst 1979-ben elítélték gyilkosságért, 2005-ben halálos injekcióval végezték ki. Washington gyűlölte a fegyvereket, de verekedni szeretett. „Raymond fogta, levette az ingét, és csak bunyózott, bunyózott egész nap” – mesélte egy ismerőse. Raymond Washington 1979-ben halt meg – gyilkosság áldozata lett.

A Crips a kék színt választotta magának, és a 70-es évek elején megkísérelt benyomulni Comptonba, ahol már szintén működtek gangek. A Piru Streeten, a Centennial High School nevű gimnázium közelében élő arcok összeálltak, hogy megvédjék magukat, és megalapították a Pirust. A banda tagjai voltak Sylvester Scott és Benson Owens, akiknek a Bloods nevű gang megalapítását tulajdonítják, amely magába foglalta Watts város Nickerson Gardens nevű gettójának két bűnbandáját, a the Brimst és a the Bounty Hunterst. Ők a piros színt választották a gang jelzésének, mert a Pirust Roostersnek (kakasnak), a Bounty Hunterst Blobsnak (vérfoltnak) hívták, a Brims tagjai pedig piros szárú gyufaszálakat tűztek a sapkájukra.

Mind a két nagy gang rengeteg albandából állt, amelyek országszerte „mutálódtak”, és rivalizálásuk (néha egymás közti is), egyre véresebb eseményekbe torkollott. Mire Eric fiatalemberré lett, a Bloods, a Crips és a különböző latino gangek felosztották egymás közt Comptont, és azon voltak, hogy az egész régióban átvegyék a hatalmat. Nem nehéz megérteni, miért voltak ennyire „vonzók” a gangek. Olyan környékeken, ahol nincs munka, sok a bűnözés és a családok szétesőben vannak, ha valaki csatlakozik egy hozzá hasonlóan kiábrándult kölykökből álló bandához, attól egységben, testvériségben érezheti magát, ami pedig büszkeséggel töltheti el. De az egység és a büszkeség érzésével megérkezett az erőszak is. Egyedül Los Angeles megyében körülbelül kétszáz gangekhez köthető gyilkosság történt 1984-ben, 1988-ra ez a szám már közel ötszázra emelkedett; a 90-es évek elejére pedig a becslések szerint országszerte százezer aktív gangtag volt.

Az nem egészen világos, hogy Eric melyik Crip bandához tartozott. Akkoriban a Crip még nem volt annyira szétszakadva, mint később, és a környéken a gang összes ágának tagjai bírták őt. Ami nyilván annak is köszönhető volt, hogy Eric jó áron adott el nekik kiváló minőségű kokaint. Ettől viszont még nem volt komoly bandatag. Oké, néha hordott kéket, de nem lövöldözött autókból, és nem vett részt más gangek elleni megtorlásokban. Őt csak a pénz érdekelte, semmi más.

Atlantic Drive-nak hívták azt az utcát és lakóépületet, ahol néha vállalkozását üzemeltette. A jellegtelen, kétemeletes házban lakott ugyan harminc-negyven család, de leginkább éjjel-nappali drogpiacként működött. Az épület C-alakjának köszönhetően az utcáról nem lehetett látni, min ügyködnek odabent az emberek, ami azt is jelentette, hogy a vevők úgy tudtak megjelenni, hogy nem kellett attól tartaniuk: figyeli őket a rendőrség. Az Atlantic Drive-on mindent lehetett kapni: cracket, angyalport, füvet és shermant (Nat Sherman cigarettát), vagyis angyalporba mártott jointot. Bár sokan megfordultak ott, az épület mégsem szúrt szemet senkinek. Miután megvették, ami kellett, a kuncsaftokat gyorsan kikísérték a helyszínről. Szó sem lehetett arról, hogy ott szívjanak. Tökéletes kábítószerkereskedő-zóna volt.

A gangek ugyan részt vettek a drogkereskedelemben, de kialakult hierarchia még nem volt. „Ha egy tag látta, hogy díler vagy, adott valamennyi anyagot – mondta a rapper, J-Dee, aki Comptonben a Poinsettia Avenue-n árult drogot. – Bizományban ment az árusítás; mindenkinek volt egy csipogója, és egy bazi nagy mobiltelefonja, ami olyan nehéz volt, hogy ha beletetted a zsebedbe, leesett a nadrágod.”

A dílerek a cuccot rejtekhelyeken tartották, junkie-k házaiban, akiket crackkel fizettek ki a szolgálataikért, mondjuk napi egy grammal. „A ház urának vagy úrnőjének hívtuk őket – mondta J-Dee, aki bevallása szerint nem érzett bűntudatot amiatt, hogy ilyen veszélyes kábítószert árult embereknek. – Mi úgy voltunk vele, hogy senki nem tart fegyvert a fejükhöz, hogy megvegyék.”

J-Dee, aki később Ice Cube Da Lench Mobjában lett híres rapper, leginkább az utcasarkokon árult; az ő specialitása a kézből-kézbe árusítás volt, amit például az egyik autós Taco Bellnél űzött. Kuncsaftjai közt ugyanúgy ott voltak például a McDonnell Douglas repülőgépgyártó cég alkalmazottai, akik egészen Long Beachről jártak hozzá, mint a környékbeli junkie-k. A pénzét cipője talpbetétje alatt tartotta („úgy legalább el tudtam rohanni vele”), és amint megkeresett 1000 dollárt, hazament, kirakta, és újra útnak indult.

Eric nem adott el drogot csak úgy bárkinek az utcán. Ő nagy tételben árult, és csak olyan kuncsaftoknak, akiket ismert. Például unokatestvéreinek, akik az Atlantic Drive-i lakóépületben működtek. Ha felismert egy számot a csipogóján, keresett egy telefonfülkét, és onnan hívta vissza az illetőt. Persze ismerni kellett a megfelelő kódokat is. Egy uncia nyolcadáért (kb. 3,5 g) a csipogón meg kellett jelennie a 8-as számnak is; egy fél unciát (kb. 14 g) pedig a 12-es szám jelölt. Ha valami gyanúsnak tűnt, akkor Eric nem foglalkozott az üggyel. Egyetlen hiba is végzetes lehetett. Comptonban nem vicceltek a gengszterek. Eric nem felejtette el, mi történt Horace Butlerrel.

Váratlan ajándék

Horace Butler Eric első unokatestvére volt, aki megtévesztésig hasonlított a Fat Boys egyik tagjára, Buffyra. Gyerekkorában az iskolatársai folyton cikizték Butlert a súlya miatt. „Úgyhogy bekeményített – mesélte egyik barátja, Mark Rucker. – Ha valaki elgáncsolta, vagy megrúgta, azt azonnal pofán vágta.”

Horace Ericéktől nem messze, a Poinsettián lakott, és ő volt unokaöccse mentora a drogbizniszben. Ha valaki jóban volt és maradt vele, azzal Butler nagylelkűen viselkedett. Horace ugyanakkor titkolózó is volt, a bizalmát el kellett nyerni. Ericben, mint családtagjában viszont megbízott. Amikor Eric tinédzser lett, Butler megtette őt „futárának”. Neki kellett kivinnie azokhoz a kliensekhez a drogot, akikkel Horace nyélbe ütötte a bizniszt.

Eric, aki nem fejezte be a gimnáziumot (a Dominguez High Schoolt), addig a pontig nem tudott túl sokat a drogbizniszről. Tinédzserként furikázott néha lopott autókban, részt vett betörésekben, lopott tévét és videomagnót („egyszer egy lopott tévével akarta megajándékozni az anyját” – mesélte nevetve Bigg A.), de a drogdílerkedéshez nem értett. Ezért is volt meglepődve, amikor 1984-ben egy napon Butler azt mondta neki: üljön be az autójába, mutat neki valamit.

Eric be is ült Horace gyöngyházfényű, krómfelnis, terepjáró gumis GMC pickupjába. Az autó eredetileg nem az övé volt, hanem egy környékbeli srácé, akit leültettek. A kocsit lefoglalták, és az a pletyka járta róla, hogy tele volt shermannel, azaz angyalporral felütött spanglival. Senki sem mert elmenni az autóért, mert attól féltek, hogy a rendőrök őket fogják letartóztatni. De Butlert ez nem érdekelte. Sikerült elintéznie, hogy kiadják a kocsit, és a gyönyörű szép, nagy GMC az övé lett. Eric ült mellette, egy darabig mentek, aztán megálltak egy félreeső, titkos helyen, amit senki nem ismert. Butler körülnézett, hogy megbizonyosodjon róla, egy lélek sincs a közelben, aztán egy elhagyatott ház aljánál lehajolt, benyúlt egy résen, és előhúzott egy nagy papírzacskót. Kinyitotta, és megmutatta Ericnek, mi van benne: összegumizott pénzkötegek hevertek egymás hegyén-hátán. Eric nem tudta mire vélni a dolgot, de egyetértően bólogatott.

Ekkoriban Butlernek voltak más furcsa dolgai is. Ez feltűnt Ruckernek is, aki nem messze tőle „dolgozott” a Glencoe Streeten, egy köpésre attól a háztól, amelynek garázsában egy közös barátjuk, Emil Moses épp felakasztotta magát. A rendőrség és a halottkém bent tette a dolgát, odakint pedig gyűlt a tömeg a ház előtt. Butler és Rucker kint beszélgettek, sajnálkoztak egy kicsit, aztán Rucker rátért a tárgyra.

– Van nálad valami? – kérdezte.

– Nincs – válaszolta Butler, és a környéket kémlelte. – Most egy kicsit lapítok. Szünetet tartok.

– És miért?

– Kicsit furán mennek most a dolgok.

El is búcsúztak egymástól, és megbeszélték, hogy Moses temetésén találkoznak, ahol Rucker a koporsót fogja majd kísérni. De Butler végül nem jelent meg a gyászszertartáson. Pár nappal ezután, éjfél körül a városban ment a kocsijával, és épp felhajtott volna a 10-es autópályára, de amikor megállt a lámpánál, az utasa hétszer rálőtt, majd kiszállt és elrohant. Butler a helyszínen meghalt; az autó gurulni kezdett hátra, majd nekiment egy villanyoszlopnak, és megállt. A gyilkosság egy sor kérdést vetett fel. Először is azt: ki ült a kocsijában? Miért ölte meg Horace Butlert? Pénz miatt? Az autó miatt? Drogok miatt? Válaszok híján csak egy dolog volt biztos: azon a héten még egy temetés lesz Comtponben.

***

Felhasznált betűtípusok
Berkshire Swash – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Pirata One – SIL Open Font License
Rubik Glitch – SIL Open Font License
Roboto Condensed – Apache License 2.0