FÖLDVÁRI ANDRÁS

EZ AZ ÉN
VILÁGOM

JÓ EMBEREK, KÜLÖNÖS ÉLMÉNYEK
TÁVOL ÉS KÖZEL

Budapest, 2021

Copyright © Földvári András, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Korrektúra Bérci Ágnes

Borítóterv Sebes Miklós

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5680-90-0

Előszó

Aki összefutott már valaha Földvári Andrással a világ bármely pontján – Budapesten, Grönlandon vagy Kongóban –, és eltöltött vele pár órát egy döcögő távolsági buszon vagy legkedvesebb járművén, a repülőn, az biztosan feledhetetlen élményekkel szállt le a célállomáson. Nemcsak a sztorik miatt, de András kedvessége, hivalkodástól mentes felkészültsége és segítségnyújtásra mindig kész bajtársiassága többnyire leveszi a lábukról az embereket. A legtöbben ezek után ismerősnek jelölik őt valamelyik közösségi oldalon, hogy onnantól fogva szinte élőben követhessék világjáró kalandjait.

Ha az olvasónak még nem volt szerencséje ilyen személyes találkozáshoz, akkor sem kell bánkódnia: a szerző második kötetében folytatja jobbnál jobb történeteit a föld körül. Könyve főszereplői ezúttal a barátai, márpedig Földvári Andrással, mint a fentiekből is sejthető, könnyű összebarátkozni.

A barátok néhány szerencsésebbike abban a kiváltságban is részesül, hogy András útitársa lehet. Tanúsíthatom, vele utazni hatalmas élmény – egyben kihívás is. Az útitársnak fel kell készülnie a „flúgos futamokra”: pontos időbeosztás, előre leszervezett szállások és programok mellett nem sok idő marad pihenni, strandolni vagy éjszakába nyúlóan szórakozni. De András barátom általában nem is erre vágyik. Ő a „Mindenhol jó, de legjobb útközben” elvet vallja. Vele az ember leginkább útközben van, és nem nyaraláson vagy lustálkodós, ötcsillagos pihenésen. Sokan felteszik a kérdést: mi ennek az értelme? Folyton csak menni tovább…

Aki kipróbálja a világutazásnak ezt a válfaját, hamar rájön: bizony nagyon sokat láthat így. Többet, mint az idegenvezető által kalauzolt, kényelmes turistabuszon nézelődő és mindent lefényképező turista. Ha András-módra utazunk, az országok hétköznapi életét kaphatjuk szuvenírnek, megismerhetjük a helyiek szokásait, örömeit, bánatait, s főképp egy új kultúrát, ami onnantól kezdve már egy kicsit a miénk is. A világlátás lényege a turizmuson túli kaland.

Ez a könyv a szórakoztató beszámolókon, kultúrtörténeti csemegéken és úti kalandokon túl különleges emberekkel megesett találkozásokat beszél el. Mert Földvári András nemcsak hogy jó „antennákkal” talál rá a nem hétköznapi emberekre, de kiváló érzékkel csalja elő mindenkiből a jót. Második kötete emellett azokat is megszólítja, akik nem tudnak, vagy nem mernek nekivágni a világnak, de valahol mélyen vágynak rá, hogy átéljék azt, amit András szinte már hivatásszerűen űz.

A járvány okozta leállás nem tántorította el a szerzőt, hogy tovább gyűjtse a kilométereket, a reptereket, az újabb barátokat és élményeket. Ez utóbbiak közül nem egy a pandémia okozta váratlan helyzetekből fakadt, de Földvári András az elsők között volt ott a lassan megnyíló országhatárokon.

Biztos vagyok benne, hogy az újabb csokornyi történet mellett is maradt még jó néhány, amelyet el tudna nekünk mesélni, de mi most elégedjünk meg a legjobbakkal, és legyünk a könyv lapjain útitársai a világjárók (egyik) legjobbikának.

Csépai Zoltán,

a gyerekkori barát

I.
MAGYAROK MINDENÜTT

Sokszor faggatnak arról, mi az a szenvedély, ami országról országra, városról városra hajt. Erre csak egy hosszú litániával válaszolhatnék arról a temérdek jóról, amit az utazásaimtól kapok, de összességében azt mondhatom, hű barátai lettünk egymásnak a nagyvilággal, és nem hagyjuk egymást cserben, amíg élek – a világ talán tovább tart majd, mint az én földi pályafutásom.

Utazószenvedélyem valamivel kézzelfoghatóbb okai között szerepel például az, hogy mennyire jó érzés hazatérni. Az út utolsó napján többnyire alig várom, hogy felszállhassak a Budapestre tartó repülőre vagy vonatra, és már akkor elfog az izgatottság, amikor a telefonomon meglátom a HU jelzést. Különösen átérzem a hazajövetel szívszorító örömét, amikor olyan országokban járok, ahol az otthon melege csupán az ott élők vágyálmaiban létezhet.

Van egy további élvezetes vetülete is az úton levésnek: amikor mások szemüvegén át, kicsit távolabbról nézhetem az országunkat és magunkat. Állítom, minden másképp látszik, mint itthonról, az elefántból is azonnal bolha lesz. A külföldiek ráadásul sokszor jóval pozitívabb képet festenek rólunk, mint ahogy mi látjuk önmagunkat: tülekedőknek, irigyeknek, panaszkodósaknak, mogorváknak, bezárkózóknak. Ezzel szemben külföldi vendéglátóim, kollégáim, barátaim többnyire lelkesen dicsérik magyar vendéglátóikat, kollégáikat, barátaikat, és nem csak azért, mert hízelegni akarnak. Az általam évtizedek alatt begyűjtött vélemények szerint őszintén lehet velünk beszélgetni; megtanultunk megbirkózni a nehéz körülményekkel is; fegyelmezettek vagyunk; nyelveket tanulunk; büszkék vagyunk arra, hogy magyarok vagyunk; a magyar konyha igazi „otthonos” főztöt jelent; ápoljuk a hagyományainkat; csodálatos a zenénk, az építészetünk, a fővárosunk… Így is gondolhatunk magunkra.

Legalább ennyire szeretem, ha magyarokkal vagy azok emlékeivel találkozhatok külföldi útjaimon, különösen, ha ez a világ valamely eldugott szegletében történik. Feledhetetlenek azok a pillanatok, amikor Dardzsilingben, Indiában megtaláltuk Kőrösi Csoma Sándor nemzeti színű szalagokkal feldíszített síremlékét, és magam is odaköthettem az egész úton magammal hordozott szalagot; amikor Madeira Monte nevű településén teljesen váratlanul ott volt előttem IV. Károly sírja; vagy amikor Perszepoliszban, ebben a lenyűgöző romvárosban megmutatták azt a kőbe vájt ablakmélyedést, ahová Vámbéry Ármin bevéste a nevét az őt megelőző magyar utazó, Maróthy István neve mellé. De ugyanígy megdobogtatta a szívem, amikor magyarul köszönt rám a teheráni reptér egyik alkalmazottja, a washingtoni Watergate Hotel ajtónállója, a Mauritiuson található Port Louis-i postamúzeum vezetője, a bangladesi határőrparancsnok és egy dzsibuti légiós; amikor a cunami sújtotta Phuketen egy túlélő magyar házaspárral hozott össze a sors; amikor Goán magyar zászlócskákat lengető gyerekek fogadtak; amikor Kongóban egy magyar alapítványnak segédkezve építhettem iskolát helyi nebulóknak; amikor harmincöt éve nem látott főiskolai barátom magyar szavakkal kísérve ugrott a nyakamba Etiópiában; amikor a kanadai Winnipegben a magyarok Szent Erzsébetről elnevezett temploma előtt egy ERZSIKE rendszámú autót pillantottam meg; amikor egy kedves flamand kollégámról kiderült, hogy nagyapja még a veszprémi püspök kocsisaként szolgált – és még hosszan, hosszan idézhetném fel a hasonló élményeket. Magyarokkal mindenütt találkozhatunk. Eszembe jut erről az erdélyi származású Weisz úr tréfás megjegyzése, akit tel-avivi utazási irodájában kerestem fel egy szakmai beszélgetésre: hol vannak már a sumérok, miközben mi mindenütt ott vagyunk! És mennyivel izgalmasabb nekünk magyarokkal találkozni, mint egy britnek britet látni, egy német ajkúnak német szót hallani vagy egy amerikainak amerikai angolt. Kicsinységünk és ritka nyelvünk köt össze bennünket.

Különösen szeretem a magyar emigránsok történeteit, amelyek sokszor a föld egész távoli pontjain is elkísérnek. Hogy csak néhány, számomra kedves nevet emeljek ki: Magyarországról vándorolt el a halhatatlan Tarzan, Johnny Weissmüller (a szabadfalvai születésű Weissmüller János), a világhírű fotográfus, Lucien Hervé (a hódmezővásárhelyi Elkán László), Sir George Solti, a Chicagói Szimfonikusok világhírű dirigense (Solti György Budapestről), vagy Robert Capa, a páratlan haditudósító (a budapesti Friedman Endre).

De nem kell világhírnév ahhoz, hogy bizsergető büszkeség töltsön el, ha honfitársaimról mesélhetek külföldieknek. Erre pedig bőven nyílt alkalmam, mert bárhol dolgoztam is – a Malévnál, majd az izraeli, a belga és a török légitársaságnál –, mindig akadtak olyan barátok, akikkel kölcsönösen meg tudtuk ajándékozni egymást a hazánk megismertetésével.

Az itt felvonuló történetek mindegyikében szerepel valaki vagy valami, ami nagyon a miénk…

Hal lóg a kilincsen

Bizonyára mindenki őriz legalább egy olyan mondatot az életéből, ami annyira képtelen, hogy csak ott és akkor hangozhatott el, amikor épp kimondták. Hogy egy példával illusztráljam: egy ismerős Kínában vendégeskedve a pazar lakoma közben felfedezte, hogy a felszolgált szamárhúst – már ez se kutya, mondhatnánk… – dúsan kitömték valamilyen zöldfűszerrel, s amikor rájött, mi az, így kiáltott fel: „Menta van a szamárban!” Ilyen megállapítás biztosan nem hagyja el nap mint nap az ember száját.

Én is hosszú ideje őrzöm életem legképtelenebb mondatát. Hogy megértsük, a nyolcvanas évek elejére kell visszarepülnünk, Stockholmban töltött maléves szolgálatom idejére. Mint kiküldött, a követségre is bejáratos voltam. Pár fiatal, agilis diplomatán kívül bizony leginkább hosszú, harcos pártéveket maguk mögött tudó, nyelveket alig beszélő, öltönyükhöz hozzászürkült alkalmazottak dolgoztak a magyar képviseleten, akik igencsak irigyelték a maléveseket. Mi mozgékonyabban járhattunk-kelhettünk az országban, gyakrabban hazalátogathattunk, s úgy általában, nem nyögtük egy követség szigorú protokolljának terheit. Bár a nyolcvanas években már kevésbé mereven szabályozták a nyugati diplomáciát, az ideológiai fegyelem azért még kitartott, ahogy a hozzá tartozó paranoia is.

Egy nap telefonon hívták a követségről a Malév-irodát. A kissé szögletes, beosztásának megfelelően szigorú Komáromi elvtárs telefonált, és személyesen engem keresett. Nem voltam a helyemen, hát üzenetet hagyott Rékánál, kedves magyar kolléganőmnél.

– Mondják meg Földvárinak – köszörülte meg a torkát Komáromi elvtárs a telefonban –, hogy hal lóg a kilincsen.

Réka megriadt. Egy darabig bambán meredt maga elé. Te jó ég… ez biztosan valami rejtjelezett üzenet, amit a svéd kémelhárítás megtévesztése által próbálnak tudatni velem.

Amint visszatértem az irodába az aktuális értekezletről, Réka izgatottan hajolt közel hozzám:

– Komáromi elvtárs üzeni a követségről: Hal lóg a kilincsen! – Majd egy kis hatásszünetet tartva leste a reakciómat.

Én épp oly értetlenül bámultam rá, ahogy ő nézhetett, amikor átvette az üzenetet.

Izzadó tenyérrel nyúltam a telefon után, és azonnal tárcsáztam a követséget.

– Komáromi elvtárs ebédel…? Ó, istenem. Ti tudtok valamit? Nekem csak ennyit üzent: Hal lóg a kilincsen. Mit jelent ez a riasztások leírása szerint?

A titkárnő, akivel beszéltem, megígérte, hogy utánanéz, és visszahív.

Az alatt a pár perc alatt, míg megcsörrent a jó öreg bakelittelefon, a legrosszabb forgatókönyvek peregtek a fejemben. Talán vége stockholmi szolgálatomnak…

Úgy kaptam fel a kagylót a csörgésre, mint egy westernhős a revolvert a söntéspultról.

– A „titkos” üzenet azt jelenti – újságolta a követségi titkárnő –, hogy Komáromi elvtárs horgászni volt a hétvégén Lidingö szigetén, ahol jó sok halat fogott, és kettőt egy nejlonzacskóban ráakasztott a lakásajtótok kilincsére, mert amikor elvitte hozzátok, senki nem volt otthon.

A végét a nevetéstől már alig tudta kinyögni, de én is pukkadoztam. Jólesőn huppantam le a székre, amit Réka tolt alám.

Honnan is tudhattam volna akkor ott, a stockholmi Malév-irodában, hogy egy kísértetiesen hasonló furcsaság jön majd velem szembe közel három évtized múltán Malawiban egy országúton – de ne szaladjunk így előre…

Tartalomjegyzék

Előszó

I. MAGYAROK MINDENÜTT

Hal lóg a kilincsen

Üdvözletem egy finn lónak

Valami van Malawiban

Egy Russwurm a Ruszwurmban

Tarzan is elvétheti…

Megtalált testvérek

Busók Japánból

Magyar gróf a malgasok földjén

Rodostó fogva tart

A csordogáló zongora

Egy csikágói Chicagóban

Hajdú a határon

Nagy emberek kis hazánkban

II. UTAZÓ SLAMASZTIKÁBAN

A remény fokai

Örvénylő veszedelem

Rokonlátogatás az őserdőben

Jakuza a meztelen valóságban

Halkaland harmadszor is

A sebesen vágtató Kamerun-expressz

Flúgos futam a Balkánon

Méretes állatok, állati méretek

A luxemburgi kiskanál

Rio de Novoszibirszk

Akasztják a hóhért

Esőisten szabadságon

Közlekedni kell

III. EMBERT BARÁTJÁRÓL

A Kwai folyó hídja

Vonattal a Góbin át

Keleti csodabogár az imperialisták földjén

Akik gyékényre hajtják a fejük

Egy hajóban evezünk

Te kedves, kedves Kanada!

Az igazi Hotel Ruanda

Letapogatott város

La Tomatina, a nagy paradicsomháború

Mama Afrika – Hakuna matata!

Az én római vakációm

Álruhás tiszteletes

Egyedül a nagy fehér semmi közepén

Jó embert találni