részlet

Copyright © Sági György, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

A kötetet rabbinikusan lektorálta Vári György

Borítóterv Tillai Tamás

Szerkesztő Rubin Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 014 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Bevezetés, amelynek semmi köze a történethez

Azoknak, akik elolvasnak oda nem illő részeket is egy könyvben, ha már megvásárolták

Elmaradt

Soha nem mondott el otthon semmit. Nem volt mit. Nem történt semmi sem vele. Senkivel sem. Hiszen nem voltak mások. Ami mégis létezett, az nem más volt. A semmit nem lehet elmondani. Miről is beszélhetett volna? Nem mondott semmit, mert beszélni sem tudott. Nem tudott hangokat képezni, nem kapott hangképző szerveket. Más szerveket sem. Nem tanította meg senki sem beszélni. Nem tudta, mi az, hogy tanulni. És nem volt mit megtanulni sem. Nem volt kitől, miből, vagy mit megtanulni. Nem voltak szavai. Nem tudta kifejezni magát. Sem szavakkal, sem szavak nélkül. Mit is fejezhetett volna ki? Csak csend volt. De azt sem hallotta. Mert nem tudta, hogy ez a csend. A csend nem volt hallható vagy érzékelhető. Semmi sem volt érzékelhető. Nem voltak érzékek. A látás, a hallás, a szaglás, az íz, vagy a tapintás. Semmi sem létezett. Nem tudta, hogy akár érezhetné is ezeket. Az a bizonyos hetedik érzék sem volt. Mégis csak a csend vette körül. Mindenki mást is, ha más is létezett volna. Ami mégis megtörtént, az szavakkal nem volt elmondható. Szavak sem voltak. Nem volt otthon sem. Nem tudta, mi az, hogy otthon. Senki sem akadt, aki az otthonról beszélt volna neki. Otthon hiányában nem akadt hely, ahol elmondhatta volna. Más helyek sem voltak. Nem volt tér, ahol bármilyen helynek is juthatott volna tér. Ahol bármit is el lehetne mondani. Hiszen senki sem volt, aki meghallgathatná. A semmit sehol sem lehet elmondani. Ideje sem lett volna rá. Sem most, sem a jövőben, sohasem. Az idő sem létezett, így az, hogy soha, nem bírt semmilyen jelentéssel. Persze mi is az a semmi? Nincs kiterjedése, tartalma, ideje. Nem kézzelfogható. Nem lehet rá gondolni, és nem lehet róla beszélni. Gondolatai sem voltak. Gondolkodni sem tudott. Nem ismerte az elvont fogalmakat, amelyekre gondolhatott volna. A gondolat nem öltött testet. Test sem volt. Alaktalan valami sem. Minden olyan semmilyen volt. Vagy ilyenné lett.

Most már így is marad. A teremtés befejeződött, vagy el sem kezdődött. Isten, persze ha ez a neve annak, aki soha nem mondott el otthon semmit, összecsomagolt, és elment. Messzire. Az is lehet, hogy itt sem volt. Nem hagyott jelet maga után. Üzenetet sem, hogy mikor kívánna visszatérni. Ha egyáltalán visszatérne.

A teremtés, a dolgok jelen állása szerint, egyelőre elmarad.

Búcsú

Ez még a bevezetés része és hajszálnyival több köze van a könyv történéseihez

Először is, tisztázzuk. Kié vagy te? Az enyém, vagy valaki másé? Fontos kérdés, minden itt dől el.

Ne legyenek neked idegen isteneid színem előtt. Ne készíts magadnak faragott képet vagy bármely alakot arról, ami az égben fönt, a földön alant és a vízben a föld alatt van. Ne borulj le előttük és ne szolgáld őket, mert én vagyok az Örökkévaló, a te Istened, a féltve őrködő Isten, aki megemlékszik az atyák bűnéről a fiakon harmadíziglen és negyedíziglen azokon, akik engem gyűlölnek. És kegyelmet gyakorlok ezredíziglen azokon, akik engem szeretnek és parancsolataimat megtartjákI.

Szó se róla, szereted magad. Ennyi öndicséretet mástól nem hallani. Persze könnyű neked, mert tiéd a bizonyosság, hogy te te vagy. Enyém a kételkedés joga. Sokra megyek vele! De én, én honnan tudjam azt, hogy te te vagy? Az, akinek mondod magad? Azt állítod, az én istenem vagy.

Tegnap láttam Zeuszt a tévében, ahogy joghurtot evett, és villámokat szórt a Földre, mert néhányan azt mondták, csak úgy, mintegy mellékesen: Istenem. Úgy nézett ki, mint te szoktál régi szobrokon és festményeken, vagy templomok falán, persze nem zsidó művészek alkotásain. Bóbiskoló, nagy szakállú öregember. Ő, ő vajon kinek az istene? Talán a joghurté? Amit görögnek nevez az a reklám, amelynek ő az arca.

Ámbár ki más mondaná magáról, hogy haragvó és bosszúálló? Ha valamiről rád ismerek, hát éppen ez. Most kérjem el tőled az igazolványod, mint a rendőr, vasárnap hajnali hatkor, amikor a buli végeztével ott áll a sarkon és arra vár, vajon összeszedem-e a bátorságom, és kissé kapatosan autóba ülök-e? Néztél már tükörbe egyáltalán? Te ráismersz önmagadra?

Ha már másé is vagy, akkor hadd döntsem el én, akarok-e közösködni mással rajtad, vagy sem. Jó, ez nem valami szerelem, hogy kizárólagosságra törekedjek, de akkor is. Túl intim a viszony közöttünk ahhoz, hogy ne akarjalak kisajátítani, hogy ne mondhassam másnak, hogy el a kezekkel tőled, hogy ne érinthessen más, amikor velem vagy. Ha szakítunk, talán mással is flörtölhetsz, de most, éppen, amikor hozzád szólok, nem túl tisztességes ez az aszimmetria.

Beszélgetésünk végén ideje tisztáznunk azt is, miért tegezel? Értem én, persze, a te nyelvedben csak ilyen bizalmaskodó hangnem, hogy azt ne mondjam, csendőrpertu létezik, de ha már így is szólhatok hozzád, itt, ezen a bolygón, talán alkalmazkodhatnál az itteni szokásokhoz. Tisztes távolságot tartva magázhatnál is, így szólva hozzám: legyen szíves, és én határozhatnék arról, leszek-e oly szíves. Kétségtelen, te vagy az idősebb, tiéd a döntés, hogy felajánlod nekem ezt a lehetőséget, vagy sem. De enyém a jog, hogy eldöntsem, élek ezzel, vagy sem.

Kedves Isten, vagy ahogy magad nevezed magad: Örökkévalónak és Jóteremtőnek, így szólok hozzád én, és ezt mondom neked:

Ne legyen neked más fiad énelőttem. Ne válassz magadnak embert, vagy bármely alakot arról, ami itt, a Földön van és létezik. Ne hívd el szolgádul őket, mert én vagyok a kiválasztottad, a te teremtményed, az önérzetén féltve őrködő ember, aki megemlékszik az Isten cselekedetéről (nem volt bátorságom hozzád hasonlóan azt mondani: bűnéről) a fiaim által harmadíziglen az ellenünk elkövetett vétségeidért, velünk szemben viselt dolgaidért és gyermekeim révén negyedíziglen rajtad, mert kellő indokkal és joggal gyűlölünk, gyűlölnek téged, amiért számtalan esetben igaztalanul gyűlöltél engem. És kegyelmet gyakorlok ezredíziglen rajtad, ha szeretsz, és fohászaimat meghallgatod és imáimat teljesíted.

Ez az ezredíziglen tetszik, ebben megegyezhetnénk.

Holnap kitör a Vezúv

A történet itt kezdődik el

A víz megállt a torkomban, mint gát előtt felduzzadt folyó, se fel, se le nem folyt tovább. Csak bugyogását hallottam, szabályos időközökben, mintha metronóm ingája lengene bennem és az ketyegne. Igen, ez a megfelelő szó, ketyeg. Ilyen hang jött fel belőlem. Magam is időmérő eszközzé váltam, amely kíméletlenül jelzi az idő múlását, mióta képtelen vagyok levegővételre. A bugyborékolás ütemére valóban a torkomban dobogott a szívem, annak ritmusa pezsgett bennem.

Agyamat vér öntötte el. A nyomás elviselhetetlenné vált. Az erek kidagadtak a halántékomon és a nyakamon. A fejem majd szétrepedt. Szemeim résnyire húzódtak össze, közvetlenül előttem elsötétedett minden, és ezt a sötét mindent éles fénycsík vette körül. Két szemöldököm között, a homlokomon ujjnyi vastagságú mélyedést vágott a hirtelen nyilallás, ahogyan a kisagytól a szemgödrömig ért a fájdalom. Amikor nyeltem, nem a torkom felé vette az irányt az összepréselt, sűrű folyadék, hanem ellenkezőleg, az orromon feljött a nyál, és ahogy a lélegzetvételnél kifújtam a tüdőmből az elhasznált levegőt, orromon csapott ki a kellemetlen folyadék. Bal karomban, vagy inkább a vállamnál, a szívemből jövő nyomást éreztem. A lapockám alatt megállt a levegő, egy buborék nyomását éreztem ott, amely nem akart mozdulni semerre sem. Se le, se fel, mintha éppen ott, a nekem legnyomasztóbb helyen kellene maradnia. Halálfélelemben próbáltam megmozdítani a kezem, hátha ez kibillenti a buborékot szorult helyzetéből. De az akaratra, az én akaratomra nem reagált a testem, mintha külön, tőlem független életet élne. Aztán már mintha bizsergéssel válaszolt volna a szándékra. A vibráló érzés, amelynek csak én adtam a bizsergés elnevezést, minthogy leginkább arra emlékeztetett, egyre terjedt a kulcscsont körül. Előbb csak kis, foltnyi területen éreztem, amely nem lehetett nagyobb egy százforintosnál, de hamarosan tenyérnyi felületen lúdbőrzött, ahogy terjedt a hónaljam felé.

Tudtam, ha nem csökken a feszültség, hamarosan véraláfutásra emlékeztető kék foltok jelennek meg, amelyek csak hosszan, nagyon sok idő múltával tűnnek el a testemről. Ha egyáltalán elmúlnak, de erre most nem láttam semmi esélyt. Ellenkezőleg, már a mellemnél is összehúzódtak az izmok, nem maradt hely arra, hogy a szívem dobogjon. Egy helyben lüktetett, összehúzódásra és kitágulásra esélye sem maradt. Aztán ez a szorulás a torkom felé vándorolt, összehúzta a nyelőcsövem, éreztem, megállíthatatlan folyamat kapott el.

Nem tudtam, mit kellene tennem, hogy az eltorlaszolt út megnyíljon. A konyhai mosogató fölé hajoltam, de nem történt semmi, csak egyre sötétebbé és homályosabbá vált a homokszínre fújt mélyedés. Aztán egy csattanást hallottam, ahogyan a hátam nekiütődött a konyhaszekrénynek. Hanyatt estem a csapódástól, a víz felböfögött a számba, és már tudtam, nem lehet baj, a torlasz megszűnt, a levegő szabadon áramlott bennem.

Klári szaladt ki, hogy mi történt, pedig már lefeküdt és esti altató könyve olvasását is befejezte. Sofi Oksanent, vagy valamelyik Gerlóczy-regényt, előbbi csak a múltat, utóbbi a genetikai örökségét is keresi. Mindkettő eredménye kétséges. Csupa olyan könyvet olvas, amelyben valaki kutat valamit, ami fontos volna számára, de nem igazán találja, vagy ha igen, mást, mint amire számítana. Olvasólámpáját már leoltotta, csak pillanatok kérdése volt, hogy álomba szuszogja magát. Gyorsabban megy neki ilyenkor, amikor én kint töltöm az időt.

Még a földön ültem, mikor kiért hozzám, de a tenyerem már támaszkodott, hogy felrugaszkodjak.

Nincs semmi, mondtam sietve. Hiszen nem is volt, most már, hogy képes voltam megszólalni. Mi történt, kérdezte újra, és bár semmi kedvem sem volt elmondani, hogy majdnem megfulladtam, kénytelen voltam a részletekbe merülni.

Egyszer már éreztem hasonlót. Az óceánban, alig mélyebb, mint nekem derékig érő vízben, amely, tekintettel magasságomra, vagy inkább alacsony voltomra, part közeli helyzet, egy hatalmas árnyat láttam a vízben közeledni. Szemüveg nélkül, vaksi iszonyattal meredtem az óceánra. Elmosódottnak és kontúrok nélkülinek látszott az, ami közeledett. Az is lehet, hogy csak nekem tűnt óriásinak. Klári távolabb, a part felől azt üvöltötte felém, hogy fussak kifelé, és sípszót is hallottam a homokpad irányából.

Akkor is hasonló jutott hirtelen az eszembe, hogy na, ez lehet a vég, és biztosan fájni fog, és az is, hogy vajon ilyenkor ilyennek kell-e egyáltalán eszembe jutnia? Nem a végtől, hanem a lehetséges fájdalomtól féltem, meg attól, hogy micsoda felhajtás lesz emiatt körülöttem. Ugyan elindultam kifelé, de csak háttal, hogy lássam, mi történik. Mindez néhány másodpercnyi történés volt. Ennyi gondolat és észlelés talán bele sem férhet ilyen rövid időbe, de utólag élesen úgy emlékeztem, hogy mindez tényleg végigfutott az agyamon. Aztán a víz alatti árny, talán egy-másfél méterre úszott, még kicsit kijjebb, mellettem. Még az is felötlött bennem, hogy Klári hangja felé tart, és ez félelmetes érzés volt, de ellenkező irányba fordult, és amilyen gyorsan felbukkant a mélyből, úgy el is tűnt.

Amikor kiértem, az izgatott hangokból csak azt értettem, hogy talán három méter is lehetett, és furcsán néztek rám, hogy mitől vagyok nyugodt. Pedig nem voltam, csak fogalmam sem volt, miként viselkedjek úgy, mint aki életveszedelemből szabadult, és ezt még nem fogta fel teljesen. Azt sem tudtam, hogy valójában szabadultam-e bármiből is, vagy az egész nem több, mint egy banális, mindennapi történés ott, a végtelenül egyhangú víz partján.

A magyar turistacsoport tagjai azt mondták, hogy bizonyára a Jóistennek még tervei vannak velem, ezért úsztam meg ilyen könnyen a kalandot.

Este az ágyban azon járt az eszem, vajon valóban az isteni gondviselés velem szembeni terveinek köszönhetem-e azt, hogy ma este is biztos álomba merülhetek.

Akkor is azt gondoltam, mint a torkomon akadt víz esetében, hogy rossz a kérdés. Nem az Örökkévalónak vannak tervei velem, nekem van elképzelésem a vele való együttműködésről, nem hagyhatok rá befejezetlen történéseket. Persze csak befejezetlen történések vannak. Hogy pontosan mi is az, amiben összmunkát ajánlottam neki, az változott, de sok ilyen létezett, az kétségtelen. Egyre nyilvánvalóbbá vált az évek során az érzés, hogy az élet már megérte nekem az életet, noha az isteni világrend még igen távol áll attól, hogy befejezetté válhasson a történetem. Mintha a világnak rendje volna, és csak bevégezve lehetne hátrahagyni a dolgokat.

Igazából semmi okom sem lehet panaszra. Annyi minden jutott eszembe félig felülve a konyha kövén. Egy hónapja sincs, hogy visszaérkeztem a Nápolyi-öbölből. Ha volt valami, ami a tökéleteset jelentette már akkor, amikor még csak képzeletemmel jártam be, álmatlan éjszakákon, langymeleg tavaszi napok és forró nyáresték képzetében, az ez a tengerpart volt.

Küldök néked egy nápolyi dalt, benne dobog a szívem, ez a kis dal mindenem, dúdoltam a régi slágert, ebben a könyvben többször is, pedig ez még jóval az én fiatalságom előtt volt szívtipró üzenet. De az érzés, amelyet kiváltott, nemzedékek óta ugyanaz. Sorrento, ahol a szerelmet be lehet lélegezni, csak nagyra nyitott szájjal kell járni, hogy biztosan megtalálja a befelé vezető utat, ahogyan a nap sugarain keresztül megérkezik. Az Amalfi-part és Positano, ahol nem rémiszt a meredek sziklafal, és már-már elviselhetetlen tériszonyomon is felülemelkedve sétálok a csodás parton. A Vezúv szőlővel borított lejtőjén egy kellemes tavernában üde fehér-, vörös- és rozé bort kortyolok egymás után, pedig a rozét máshol meg sem kóstolnám, bivalymozzarella, szalámi és minestrone leves előtt, közben és után. Utána sajtos, bazsalikomos farfalle előtt, közben és után is.

Kissé megrészegülve, nem is annyira a bortól, mint a helytől, ahogyan az a vulkán pereméhez való kirándulás előtt kijár. Már a pompeji kirándulás után, amelyet nyolcéves koromtól fogva terveztem, hogy aztán belecsempésszem Klári gondolataiba is, hogy számára is a létezés egyik alaptörvényévé váljon: Pompejit látni, és csak azután meghalni.

Előző nap, bár szakadt az eső, miközben hajónkat a hullámok Capri felé sodorták, a sziget így is beteljesítette a vágyat, amely bársonyba öltözteti a szerelmet, hogy fennköltté válhasson egy érzés, amelyért érdemes megszületni.

Az időjárás nem volt kegyes hozzánk. A tenger inkább hullámvasutat játszott, és nem hagyta, hogy belefeledkezzünk a jóleső ringásba. Többen a kék és zöld szín erősebb árnyalatait öltötték arcukra, néhányan a hajó korlátján áthajolva könnyítettek magukon. Klári kabátja úgy átázott, hogy csavarni lehetett belőle az esővizet, mire beszálltunk a visszainduló hajóba. Ám Anacapriban, fent a hegyen, Munthe doktor házában talán velünk is ugyanaz történt, mint bárkivel, aki errefelé jár.

A régimódi, lassan csordogáló, de hosszan és ráérősen mesélt történet, amely San Michele meséjét mondja el, valósággá vált. Mintha lenne most is rá időnk, hogy esténként az ágyban nyolc-tíz oldalt, néha többet is, gondtalanul elolvassunk. De hiszen van rá időnk. Akárhogyan is próbáljuk úgy beállítani a Munthe-könyv olvasását, mintha lenéző nagyképűséggel beszélhetnénk egy sosem volt világról és stílusról, amely már akkor idejét múlta, amikor papírra vetették, de ez csak rossz ripacskodás. Persze, jó néhányan sosem szerették ezt a fejlődésbe vetett hitet, amely szerint az emberiségnek van haladási iránya, vagy éppen fordítva, az előrelépésben mindenekfelett hívők sem szerették, akiknek ez túlságosan is hagyománytisztelő, egy helyben toporgó történet.

A nők, akikről szól, többnyire hisztérikák, a gazdagok azok gazdagok, és a szegényeknek az a sorsuk, hogy a jószívű gazdagok segítsék és támogassák őket. Ahogyan azt az orvos szerző teszi. Nincs szembefordulás a fennálló világrenddel, minden úgy jó, ahogy van. Legfeljebb az állatok különös szeretete és védelme az, ami a jövőbe mutat. Ez tehát a svéd doktor számtalan kiadást megélt regénye, amit a jó üzleti érzékkel megáldott olaszok az európai nyelvek majd mindegyikén árusítanak a Munthe-ház múzeum shopjában, természetesen magyarul is.

A Nápolyi-öböl, a tizenkilencedikről a huszadik századra forduló békeidők, az Európában szabadon bóklászó svéd orvos, a földből kiforduló antik szobor közös örökség, természetesen bizonyos társadalmi helyzet felett, amelyre az utódok igényt tarthatnak.

A könyv, amelyből a látogatók többsége bevásárol, azok is, akik írást csak ritkán vesznek kézbe, másról sem szól, csak hogy olyan helyen járunk itt évezredek óta, ahol a földből márványalkotások, kővé formált, csodálatos testrészek, finoman megmunkált állatalakok, félig emberi vagy egészen isteni lények, állattestű torzók, szfinxek fordulnak ki az ekevas vagy a kapa alól. Elég csak lehajolni és beletúrni a földbe, hogy kincsre leljünk. Ahogyan kisgyerekkorunktól fogva vágytunk ilyesféle dolgokra, a többszörös élményre, a kincs és a megélhető történelem megtalálásának örömére.

Igen, szfinx. Újra le kellett győzni a magam félelmeit, amikor kimerészkedtem a hússzínű márvány nagymacskatest mögé, kilátással a hegytetőről a szigetre és az öbölre, hogy elrebegjem magamnak azt a kívánságot, amely a hely ígérete szerint megvalósul, ha kellő alázattal ejtem ki magamban a kérést. Az alázat megvolt bennem. Azt hiszem, kellő mértékben, mert a kívánság oly régen bennem élt, hogy bármit megtettem volna érte.

A hagyomány szerint a hasán fekvő állati test bal hátsó felét kell végigsimítani ahhoz, hogy beteljesüljön a kérés. Megtettem. Amilyen gyorsan csak lehetett, hogy ne kelljen letekintenem fentről a mélybe, amely a szfinx előtt tátong. Egy pillanatra éreztem, ahogyan a hűvös márvány megvonaglik a kezem alatt, hogy közvetítse kérésemet az Örökkévaló felé. Nem, nem földrengés volt, amit éreztem, és amit ezen a környéken nem lehet teljesen kizárni. Hanem a testet öltött akarat, amely itt azzal kecsegteti az erre járót, hogy csakis rajtunk múlik az, mennyi valósul meg elképzelésünkből, álmainkból. A kiválasztottság érzése nem csak a kiválasztottaké.

Bizonyára nem véletlen, hogy milyen testrészek simogatása válik hagyománnyá egy-egy emlékhelyen, a kőből, márványból, vagy isten se tudja, miből készült műalkotásokon.

A kelet-ázsiai Buddha-has, amely, bármennyire simogatják is, nem kopik soványra, és kisugárzásával motiválni és inspirálni képes, a Wall Street tőzsdéjének bikatöke, amely olyan fényes már, mint Salamoné lehetett valamikor a mondás szerint, de ki tudja, vajon tényleg meghozza a gazdagságot? Vagy Júlia szobra Veronában, a házának vélt épület udvarán, amelynek aranysárgára simogatott fényes melle nem tudni, a szerelmi beteljesülés vagy a szexuális siker segítője-e. Mindenesetre több fiatal lány és asszony áll a sorban, és fotóztatja magát, hogy kezükben érezzék a kislányosan gömbölyded formát, fiúként vagy férfiként.

Magam is végigsimogattam már ezeket. Nem panaszkodom és nem is dicsekszem, voltak eredményes és kevésbé sikeres kívánságok. Erre mondják azt, csak rosszabb ne legyen.

Hogyan ér össze az a korty víz a torkomban, az óceáni árny és a Nápolyi-öböl háborgó hullámai? Nos, a svéd orvos egykori házának buja, zöld kertjében jöttem rá arra, hogy az idő nem nekem és általában nem a halandóknak dolgozik. Az a világ, amelyben álmaim élővé váltak, nem a létezés természetes módja.

Vajon legyőzhetőek az ösztönök? Az ösztönök, amelyek a túlélésre és nem a megélésre hajtanak. Anacapri az az álomvilág, ahová a mindennapok küzdelmeire ráunva menekült Munthe doktor. Van esélyünk legyőzni az ösztöneinket, amelyek mindennap azért kelnek életre, hogy elpusztítsák a világot? Vajon Anacapri nem az ösztöneink ellenére létezik, hogy megmutassa, van értelme legyőzni önmagunkat? Persze ezek érzelgős és szenvedélyesen magasztos, giccses gondolatok és idejétmúltak. Régimódiak, mint minden, ami arról szól, hogy valami szépség elmúlt és nem születik többé újra. Mégis jó beszélni erről.

Jó volna, ha mindez nem ezeket a gondolatokat váltaná ki. Nem is ezeket váltja ki. Én is sznob vagyok. Ha mástól olvasnám, ez volna az első gondolatom, meg a második. De én írtam, így hát nem nevezhető sznobériának.

Tartalom

Bevezetés, amelynek semmi köze a történethez

Holnap kitör a Vezúv

A Misztériumok villájánál szállunk le

Vagyok, aki vagyok

Meghúztam a pincérlányt

Barlanglakók

Jól élni

Kis fejűek tobzódása

A parancsolás tudománya

Isteni szex

Meleg vízben

Kaparószoba

A jóslat

Vetkőzz!

Az orvos háza

Pigmeusok

Garum

Antik május 1-e

Új fegyvernem

Latin szerető

Apának lenni

Garum

Ponyva

Bikahere

Cloaca Maxima

Váratlan vendég

Gustatio

Almás tüske

Cena

Bika az oltáron

Mensae secundae

Szirmok

Holtág

Múzeum shop

A Vezúvon

Felhasznált betűtípusok

Figtree – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Signika – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License