A mű eredeti címe: Jo's boys

Szöveg: Louisa May Alcott

Copyright © 1886 by Louisa May Alcott

Hungarian Translation © Barta Judit

A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában nem sokszorosítható.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2021

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Barta Judit

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-169-1

1.
Tíz évvel később

– Ha valaki tíz évvel ezelőtt megmondja, hogy itt milyen csodálatos változásokra kerül sor, bizony isten nem hiszem el – mondta Jo néni Meg néninek egy ragyogó nyári napon Plumfieldben, ahogy a verandán ücsörögtek, és büszkeségtől és boldogságtól sugárzó arccal néztek szét maguk körül.

– A pénz és a jóakarat csodákra képes. Mr. Laurence a főiskolánál, amit a nagylelkű adományával létrehozott, szebb emlékművet nem is kívánhatna, ez a ház pedig, ameddig csak fennáll, elevenen őrzi March néni emlékét – felelte Meg néni, aki mindig szívesen dicsérte a már eltávozottakat.

– Emlékszel, amikor még hittünk a tündérekben, és gondolkodtunk, hogy miket kérjünk, ha lehetne három kívánságunk? Azt hiszem, az enyéim végre teljesültek. Pénz, hírnév és az a munka, amiből bármennyit szívesen végzek – jegyezte meg Jo néni, és kislánykori szokásához híven összeborzolta a haját, ahogy a karját összefonta a feje fölött.

– Az enyém is, sőt Amyé is, amit önfeledten élvez. Ha drága Mami, John és Beth is velünk lehetnének, akkor tényleg minden tökéletes volna – tette hozzá Meg, s a hangja picit megremegett, mert Mami széke üresen állt.

Jo megfogta a nővére kezét, egy darabig csak csöndben ültek, s a fejükben vidám és szomorú gondolatokkal legeltették a szemüket a kellemes látványon.

Tényleg úgy tűnt, mintha valami varázslat történt volna, mert az egykor csendes Plumfieldben csak úgy pezsgett az élet. A ház a jólét levegőjét árasztotta, s ha lehet, még barátságosabb lett a frissen festett falaival, az új szárnyakkal, és a szépen gondozott pázsittal, kerttel. Nem úgy, mint régen, amikor vadóc fiúk zsibongtak mindenütt, és a Bhaer házaspárnak még a fogához kellett vernie a garast. A dombon, ahol régen sárkányokat eregettek, most egy főiskola állt, amit Mr. Laurence bőkezű hagyatékából építettek. Az ösvényeken, amiket egykor gyereklábak tapostak, most elfoglalt diákok lépkedtek, és sok fiatalember és fiatal hölgy élvezhette a gazdagság, bölcsesség és a jóindulat előnyeit.

Plumfield kapuja mögött kicsivel, a fák között megbújva állt egy csinos kis barna házikó, mely megtévesztően hasonlított a Galambdúchoz. A zöld dombon, nyugatra pedig Laurie fehér oszlopos kastélya csillogott a napfényben, tudniillik a város, miután sebes növekedésnek indult, körbekerítette a régi házat, tönkretéve Meg fészkét, ráadásul volt mersze egy szappangyárat dugni Mr. Laurence felháborodott orra alá. Ezért barátaink kivándoroltak Plumfieldbe, s az óriási változások ekkor vették kezdetüket. Legalábbis ami a kellemes változásokat illeti. A drága, szeretett lények elvesztését szerencsére enyhítette a rengeteg áldás, amit maguk mögött hagytak. A kis közösségben mindenki szépen gyarapodott, s Mr. Bhaer mint a főiskola elnöke és Mr. March mint lelkésze örömmel konstatálták, ahogy régóta dédelgetett álmuk gyönyörűen kezd beteljesülni. A nővérek egymás között osztották fel a fiatalok gondozásának a terhét, mindhárman olyan feladatokat vállalva, amelyek leginkább passzoltak a természetükhöz. Meg lett az ifjú hölgyek anyai barátnéja, Jo a fiatalemberek bizalmasa és védelmezője, Amy, a bőkezű hölgy pedig a nélkülöző diákok őrangyala. Amy szinte láthatatlanul görgette el az útjukból az akadályokat, s nagylelkűen látta őket vendégül a házában, amelyet nem véletlenül kereszteltek el Parnasszosz-hegyre, hiszen folyton áradt belőle a zene, szépség és a kultúra, amikre az ifjú szív oly szomjasan áhítozik.

Az évek során a tizenkét fiú persze szétszéledt a nagyvilágban, de mindnyájan, akik még éltek, jól emlékeztek a régi öreg Plumfieldre, és a távoli vidékekről időről időre visszaszállingóztak, hogy elmeséljék, milyen kalandokban volt részük, és a múlt emlékein felvidulva, felfrissült erővel gyürkőzzenek neki az új kihívásoknak. A boldog szíveknek és szorgos kezeknek szükségük van az ilyen hazatérésekre, hogy újra megmerítkezhessenek az ifjú napok vidám emlékeiben. Most pedig néhány szóban elmeséljük, kivel mi történt, hogy tüstént rátérhessünk hőseink életének új fejezetére.

Franz Hamburgban, egy kereskedő rokonuknál dolgozott, jól boldogult, és már a huszonhatodik évét taposta. Emilnél vidámabb matróz még nem szelte a kék óceánt. Bácsikája, hogy egy életre elvegye a kedvét a kalózkodástól, elküldte egy irgalmatlanul hosszú hajóútra, de a fiú olyan boldogan tért haza, hogy a dolog eldőlt, neki ez a hivatása. A német rokon a hajón hagyta kiteljesedni, úgyhogy a kölyök boldog volt. Dan még mindig kóborolt. A dél-amerikai geológiai kutatások után Ausztráliában próbált szerencsét a juhtenyésztéssel, most pedig épp Kaliforniában ásott aranyat. Nat konzervatóriumba járt, és zenei tanulmányai lezárásaként még Németországban tervezett képezni magát pár évig. Tom az orvosi egyetemen gürcölt, Jack belépett apja vállalkozásába, és eltökélte, hogy gazdag lesz. Dolly Gömböccel együtt egyetemre járt, Ned pedig jogot tanult. Szegény kis Dick és Billy meghaltak, de nem siratták őket nagyon, mert a szellemi és testi szenvedéseik miatt az élet kevés boldogságot tartogatott a számukra.

Rob és Teddy az oroszlán és a bárány becenevet kapták, mert az utóbbi olyan vad volt, mint az állatok királya, az előbbi pedig oly jámbor, mint egy bégető bárány. Jo néni Robot nemes egyszerűséggel lányomnak hívta, és a legkötelességtudóbb gyerekének tartotta, akinek csendes modora és finom természete mögött igazi férfiasság rejtőzött. Tedben saját ifjúkori hibáit, szeszélyeit, céljait és csínytevéseit vélte felfedezni, csak új kiadásban. Szőkésbarna loboncával, ami mindig összeborzolódott, hosszú végtagjaival, erős hangjával és örökmozgóságával feltűnő jelenség volt Plumfieldben. Hajlamos volt a búskomorságra, és hetente legalább egyszer beleesett a Csüggedés Mocsarába, ahonnan vagy a türelmes Rob vagy az anyja húzta ki, aki jól ráérzett, hogy mikor kell magára hagyni, és mikor van szüksége egy alapos megrázásra. Ted, aki korához képest csillogóan okos volt, és számtalan tehetség csírázott benne, egyszerre volt Jo néni szeme fénye és keresztje. Jo néni anyai elméjével sokat tűnődött azon, hogy vajon mi lesz az ő különleges fiából. Demi kitűnőre végezte el a főiskolát, és Meg asszony eltökélte, hogy pap lesz belőle. Gyakran látta maga előtt a méltóságteljes ifjú lelkészt, ahogy első prédikációját intézi a gyülekezetéhez, s azt is elképzelte, hogy milyen hosszú, dolgos és megbecsült élete lesz. De John, ahogy most hívta, a szemináriumról hallani sem akart, mondván, torkig van a könyvekkel, hiszen vár rá a világ és az emberek, amik sokkal érdekesebbek. Ráadásul, szegény asszony nagy bánatára, úgy döntött, hogy újságírói karrierbe kezd. Hatalmas csapás volt ez Meg néninek, de tudta jól, hogy a fiatal elméket úgysem lehet befolyásolni, s hogy a tapasztalat a legjobb tanítómester. Így hagyta, hogy John menjen a saját feje után, de titkon remélte, hogy egyszer még láthatja a szószéken. Jo néni dühöngött, amikor megtudta, hogy a családban lesz egy tudósító, és menten lefirkászozta. Sokra tartotta unokaöccse irodalmi vénáját, és amint majd látni fogjuk, volt oka gyűlölni a hivatásos zsurnalisztákat. Demi azonban mindig tudta, hogy mit akar, és kitartóan végigvitte a terveit, melyekből sem a szorongó anyák tirádái, sem társai heccelései nem tudták kizökkenteni. Egyedül Teddy bácsi bátorította, aki ragyogó karriert festett fel neki, megemlítve Dickenst, és egyéb hírességeket, akik szintén mezei riporterként kezdték, hogy aztán híres regényíróként vagy újságíróként fussanak be.

A lányok mind virultak. Daisy ugyanolyan édes és házias volt, mint régen, anyja vigasza és társa. Josie tizennégy éves korára a legeredetibb fiatal nőszemély lett, tele kópésággal és különcségekkel. Az utóbbi időben fellobbant a színház iránti szenvedélye, a frászt hozva csendes anyukájára és testvérére, de azért jókat szórakoztak is rajta. Bess, aki a koránál jóval idősebbnek tűnt, gyönyörű, sudár lánnyá serdült, s éppolyan kecses és kifinomult lett, mint a kis Hercegnő hajdanán. Apja és anyja tehetségeiből bőven jutott neki is, melyeket – hála a pénznek és a szeretetnek – gazdagon kibontakoztathatott. De a közösség büszkesége egyértelműen rosszcsont Nan volt, aki a nyughatatlan és akaratos kislányok többségéhez hasonlóan, energikus és ígéretes nővé érett, mely ígéretesség azonnal megmutatkozik, mihelyst az ambiciózus kereső megtalálja a hozzá illő hivatást. Nan tizenhat évesen kezdte meg orvosi tanulmányait, amit húszévesen kitartóan folytathatott, mert hála más intelligens nőknek, az egyetemek és a kórházak kapui előtte is megnyíltak. Kiskora óta, mikor az öreg fűzfa alatt Daisy döbbenetére kijelentette: „Én aztáá biztos nem fogok semmilyen család körül sertepertélni. Lesz egy rendelőm, tele üvegcsékkel meg mozsár dolgokkal, és majd kocsival járok mindenfelé, hogy gyógyítsam az embereket”, töretlenül haladt a célja felé. A kislány vágyait az ifjú hölgy szélsebesen igyekezett megvalósítani, és ebben annyi örömet lelt, hogy semmi sem tudta letéríteni a választott pályájáról. Számos arra érdemes fiatal úriember próbálta meggyőzni, hogy gondolja meg magát, és válassza, mint Daisy a szép kis házikót egy családdal, amelyről gondoskodhat, de Nan csak nevetett, és a hősszerelmeseket elijesztette azzal, hogy felajánlotta, szívesen megvizsgálja az udvarlók nyelvét, vagy az odanyújtott kezeknek szakszerűen megmérte a pulzusát. Így aztán mind elszállingóztak, kivéve egy kitartó ifjat, akit, mint az odaadó Traddlest{1}, lehetetlen volt leszerelni.

Ez volt Tom, aki épp olyan hűséges volt gyermekkori szerelméhez, mint Nan a mozsaras dolgaihoz, s hűségének olyan bizonyítékát adta, ami Nant is meghatotta. Csakis az ő kedvéért lett orvostanhallgató, holott egyáltalán nem volt ínyére, mert a kereskedelem sokkal jobban vonzotta. De Nan kitartott az elhatározása mellett, és Tom is szívósan küzdött tovább, őszintén remélve, hogy amikor egyszer majd praktizálni kezd, nem nyírja ki túl sok embertársát. De igazi jóbarátok voltak, és a mulatságos szerelmi hajsza komikus jelenetein a hallgatótársaik is remekül szórakoztak.

Aznap délután, amikor Meg néni és Jo néni a verandán társalogtak, Tom és Nan épp Plumfield felé tartottak. De nem együtt. Nan egyedül sietett szapora léptekkel a kellemes út szélén, s közben egy érdekfeszítő eseten morfondírozott, Tom pedig mögötte baktatott, hogy miután elhagyták a külvárost, majd mintegy véletlenül elé kerüljön – ez is egyike volt a hóbortos mókáinak.

Nan csinos, pirospozsgás lány volt, a céltudatos fiatal hölgyekre jellemző tiszta tekintettel, halvány mosollyal és magabiztossággal az arcán. Egyszerűen és józanul volt felöltözve, könnyedén szedte a lábait, és majd kicsattant az egészségtől. Széles vállát hátravetette, karjait önfeledten lóbálta, és minden mozdulatából áradt a fiatalság ruganyossága és egészsége. Az a néhány ember, akivel szembejött, mind megfordultak utána, mintha ezen a ragyogó napsütéses napon ők is örömüket lelnék ennek az erős, boldog lánynak a látványában, nyomában egy kipirult, fedetlen fős fiatalemberrel, akinek göndör hajtincsei türelmetlenül pattogtak a fején.

Ekkor egy halvány „helót” emelt fel a szellő, és Nan, megtorpanva, majd színlelt meglepetéssel nyájasan így szólt:

– Nahááát, te vagy az, Tom?

– Úgy fest. Gondoltam, hátha épp kirándulsz ma egyet – felelte Tom, és derűs arca felcsillant a boldogságtól.

– Úgy érted, tudtad, hogy kirándulok. Hogy van a torkod? – kérdezte Nan orvosi hangnemre váltva, amivel általában eredményesen elejét vette a felesleges elragadtatásoknak.

– A torkom? Ja, igen. Persze, köszönöm, jól van. A recepted csodákat tett. A homeopátiáról ezentúl soha többet nem mondom azt, hogy humbug.

– Te vagy humbug, meg azok a hatóanyag nélküli pirulák, amiket adtam neked. Ha a cukor és a tej ilyen csodálatos gyógymód a diftériára, akkor kénytelen leszek feljegyezni magamnak. Jaj, Tom, Tom, sose hagysz fel a trükkjeiddel?

– Jaj, Nan, Nan! Soha nem hagysz fel a dorgálásommal?

Azzal a vidám páros összenevetett, mint a régi szép időkben, mint mindig, ha Plumfieldbe mentek.

– Tudtam, hogy ha nem találok valami ürügyet, hogy felhívjam a rendelőt, legalább egy hétig nem látlak. Folyton olyan kétségbeejtően elfoglalt vagy, hogy egy árva szót sem lehet veled beszélni – magyarázta Tom.

– Azt nem értem, hogy te hogy nem vagy elfoglalt. Már rég túl kellene lépned ezen a sületlenségen. De tényleg, Tom. Ha nem koncentrálsz a tanulásra, soha nem fogsz egyről kettőre jutni – csóválta a fejét Nan szigorúan.

– Már így is torkig vagyok vele – felelte Tom undorodva. – Mikor egész nap hullákat boncolok, muszáj kieresztenem a gőzt. Az én gyomrom ezt csak kis adagokban bírja bevenni, bár tény, hogy egyesek mérhetetlenül élvezik.

– Akkor miért nem hagyod ott, és kezdesz valamibe, ami jobban passzol hozzád? Tudod, hogy szerintem mekkora szamárság – jegyezte meg Nan, okos szemében egy cseppnyi aggodalommal, miközben a betegség jeleit kutatta Tom idared almára emlékeztető pirospozsgás arcán.

– Nagyon is jól tudod, hogy miért választottam, és hogy miért fogok kitartani mellette, még ha bele is pusztulok. Lehet, hogy nem tűnök betegesnek, de kegyetlen szívfájdalom gyötör, ami előbb-utóbb a sírba visz, mert csak egyetlen orvos tud kigyógyítani belőle, de ő nem hajlandó.

Tom töprengő beletörődése egyszerre volt komikus és szomorú, mert őszintén beszélt, s hiába ejtette el a célzásokat, soha semmilyen bátorítást nem kapott.

Nan összeráncolta a homlokát, de már hozzászokott Tom szeszélyeihez, és tudta kezelni.

– Pedig ő az egyedüli és legjobb gyógymódot alkalmazza, de ilyen makacs pácienssel még nem volt dolga. Elmentél a bálba, ahogy előírtam?

– El.

– És a csinos Miss Westnek szentelted magad?

– Egész este vele táncoltam.

– És nem tett semmilyen benyomást az oly fogékony belső szervedre?

– Egyáltalán nem. Egyszer beleásítottam az arcába, elfelejtettem etetni, és megkönnyebbülten felsóhajtottam, amikor visszaadhattam a mamájának.

– Ismételd meg a gyógymódot, amilyen gyakran csak tudod, és jegyezd fel a tüneteket. Jóslatom szerint nemsokára „esedezni fogsz”, hogy még többet kaphass belőle.

– Ki van zárva! Biztosan állíthatom, hogy a szervezetem ellenáll a gyógymódnak.

– Majd meglátjuk. Tartsd be az előírásokat – mondta Nan szigorúan.

– Igenis, doktornő – felelte Tom alázatosan.

Egy pillanatra elhallgattak, aztán mintha az ismerős helyről eszükbe jutott kellemes emlékek elmosták volna a vita tárgyát, Nan váratlanul felrikkantott.

– Jaj, mennyit mókáztunk ebben az erdőben! Emlékszel, amikor legurultál arról a diófáról, és majdnem eltörted a kulcscsontodat?

– De még mennyire! Te meg belemártottál a fehér ürömbe, a végén tetőtől talpig mahagóni zöld színem lett, és Jo néni sopánkodott, hogy tönkrement a kabátom – hahotázott Tom, akár egy kisfiú.

– És amikor felgyújtottad a házat?

– És te elszaladtál a pólyás dobozodért?

– Te még szoktad mondogatni, hogy fránya-kánya?

– És téged szólítanak még szeleverdi kisasszonynak?

– Daisy igen. A drága szívemet már vagy egy hete nem láttam.

– Én ma reggel láttam Demit. Tőle tudom, hogy Daisy őrzi Bhaer mamának a házat.

– Mint mindig, ha Jo nénit elkapja az örvény. Daisy kitűnő kis háziasszony, és ha lenne egy kis eszed, akkor már most megkérnéd a kezét, ahelyett, hogy totojázol, és addig vársz az udvarlással, míg pocakos férfi nem lesz belőled.

– Nat összetörné a fejemen a hegedűjét, ha csak céloznék is ilyesmire. Egy másik név van a szívembe vésve épp olyan kitörölhetetlenül, mint a kék horgony a karomon. A remény a mottóm, a tied pedig a Nem adom be a derekam. Majd meglátjuk, ki bírja tovább.

– Ti, bolond fiúk azt hiszitek, hogy most is ugyanúgy párba kell állnunk, mint gyerekkorunkban. De erről szó sem lehet. Hú, milyen jól néz ki innen a Parnasszosz! – lelkendezett Nan, megint éles témaváltással.

– Szép ház tényleg, de azért az én szívemhez az öreg Szilva áll a legközelebb. A megboldogult March néni el sem hinné, ha látná a hatalmas átalakulásokat – felelte Tom, amikor megálltak a hatalmas kapu előtt, hogy szemügyre vegyék az eléjük terülő tetszetős látványt.

Egyszer csak éles kurjongatás ütötte meg a fülüket, majd egy nyurga fiú vad szőke lobonccal szökellt át a sövényen, mint egy kenguru, a nyomában egy karcsú lánnyal, aki beleragadt a galagonyába, és boszorkás kacaj szakadt ki belőle. Csinos, sötét, göndör hajú kis lányka volt, csillogó szemmel és kifejező arcocskával. A kalapja a hátán lifegett, a szoknyája pedig elég gyászosan festett a pataktól, amin átkelt, meg a fáktól, amiket megmászott, s az utolsó ugrás még pár fesléssel adta meg a kegyelemdöfést.

– Nan, vegyél le, légyszi. Tom, azonnal kapd el Tedet. Elvette a könyvemet, de istenuccse vissza fogom szerezni! – rikácsolta Josie a kakasülőjéről, és láthatóan egyáltalán nem jött zavarba barátai váratlan felbukkanásától.

Tom azonnal fülön csípte a tolvajt, miközben Nan kikapta Josie-t a tüskékből, és egyetlen dorgáló szó nélkül talpra állította, hiszen kislányként jómaga is épp ilyen vadóc volt, ezért elnéző volt a hasonszőrűek irányában.

– Mi a baj, drágám? – kérdezte, és összecsípte a leghosszabb hasadást a szoknyán, miközben Josie szemrevételezte a karján a karcolásokat.

– Épp a szerepemet olvastam a fűzfa nyergében, amikor Ted sunyin felkúszott, és a botjával kipöckölte a könyvet a kezemből. Beleesett a patakba, és mire lekecmeregtem, Ted már elinalt. Te nyavalyás! Azonnal add vissza, vagy letépem a füledet! – sivította Josie, egyetlen szuszra nevetve és szidalmazva Tedet. Ted kiszabadította magát Tom szorításából, aztán hirtelen szentimentális képet vágott, és elérzékenyült pillantásokat vetve az előtte álló toprongyos fiatal nőszemélyre, affektált unottsággal elszavalta Claude Melnotte híres beszédét, amitől meg kellett pukkadni a nevetéstől. Mikor a végéhez ért, hogy „Szerelmemnek elnyerte-e tetszését a kép?” – groteszk pózba vágta magát, majd egy rémséges grimasz kíséretében csomóba kötötte hosszú lábait.

A verandáról felcsendülő taps vetett végett a bohóckodásnak, és a fiatal társaság felbaktatott a sétányon, mint a régi szép időkben, amikor Tom hajtotta a lovaskocsit, és Nan volt a csapat legjobb lova. Kipirulva, kifulladva és vidám hangulatban üdvözölték a hölgyeket, majd letelepedtek a lépcsőre, hogy megpihenjenek. Meg néni megvarrta lánya rongyait, Jo asszony pedig lesimította az oroszlánja sörényét, és kimentette a könyvet. Daisy nyomban felbukkant üdvözölni a barátnőjét, és mindnyájuknak megeredt a nyelve.

– Muffin lesz a teához. Maradjatok és fogyasszatok! Daisy képtelen elrontani – mondta Ted vendégszeretően.

– A legszakavatottabb ételkritikus. Múltkor is vagy kilencet befalt. Azért ilyen kövér – tette hozzá Josie, lesújtó pillantást vetve az unokatestvérére, aki olyan vékony volt, mint egy giliszta.

– Nekem sürgősen meg kell néznem Lucy Dove-ot. Körömágygyulladása van, és ideje felvágni. Majd az egyetemen teázom – felelte Nan, és végigtapogatta a zsebét, hogy biztos nem felejtette-e otthon a szerszámait.

– Köszönöm, de én Nannel tartok. Tom Merryweathernek szemhéjgyulladása van, és megígértem neki, hogy lekezelem. Megspóroljátok az orvos díját, nekem pedig hasznos gyakorlat. Elég ügyetlenek az ujjaim – mondta Tom, aki ha tehette, ott legyeskedett a bálványa közelében.

– Pszt! Daisy nem szereti az ilyen orvosi hentesbeszédet. A muffin sokkal kellemesebb téma – vigyorodott el Ted, arra számítva, hogy figyelmességével majd előrébb rukkolhat a süteményes sorban.

– Jött hír a kapitányról? – kérdezte Tom.

– Már hazafelé tart, mint Dan, aki szintén reméli, hogy nemsokára elengedik. Nagyon szeretném végre együtt látni a fiaimat, és könyörögtem a csavargóknak, hogy legkésőbb hálaadásra jöjjenek haza – felelte Jo néni, akit már a találkozás puszta gondolata is felvillanyozott.

– Eljönnek mindnyájan, ha tudnak. Szerintem még Jack is hajlandó lesz beáldozni egy dollárt, hogy részt vehessen a vidám kis vacsoránkon – nevetett fel Tom.

– A pulyka hizlalása már folyamatban van. Már nem kergetem, viszont bőséggel etetem, és‚ szemmel látthatúan gömbölyüdik’, hogy egyem a zuzáját! – kiáltotta Ted, és a kárhozatra ítélt szárnyasra mutatott, ami peckesen sétált a szomszédos mezőn.

– Ha Nat tényleg elmegy a hó végén, kéne rendezni neki egy búcsúpartit. A vén Ciripelő majd biztos úgy jön haza, mint Paganini másodhegedűse – jegyezte meg Nan a barátnéjának.

Daisy halványan elpirult, szapora lélegzetvételétől a selyemruhája redői meglibbentek a mellkasán, de higgadtan válaszolt.

– Laurie bácsi szerint kifejezetten tehetséges, és a külföldi képzéssel biztosan talál itthon magának munkát, ha hírnévre nem is feltétlenül tesz szert.

– A fiatalok többnyire úgyis másképp végzik, mint ahogy mi elképzeljük, úgyhogy kár jóslatokba bocsátkozni – sóhajtott fel Meg néni. – Ha a gyerekeinkből derék és hasznos emberek lesznek, az már elég ok az elégedettséghez, ami persze nem jelenti azt, hogy ne kívánnánk, hogy sikeresek legyenek.

– Pont, mint a csirkéim. Meglehetősen kiszámíthatatlanok. Nézzük csak, mondjuk, azt a szemrevaló kiskakast. Mind közül a legbutább, míg az udvar királya, az a rusnya, hosszú lábú fickó, elképesztő koponya. Olyan hangosan kukorékol, hogy a Hét Alvót is felébresztené, míg az a díszpinty csak krákog, és elképesztően gyáva. Engem is mindig letorkolnak, de csak várjatok, amíg felnövök, majd meglátjátok! – kiáltotta Ted, és annyira hasonlított a hosszú lábú háziállatára, hogy szerény jóslatán mindenki csak nevetett.

– Szeretném, ha Dan végre megállapodna. Aki sokat hordozkodik, meg nem mohosodik. Huszonöt éves, és még mindig csavarog a világban, és az egyetlen köteléke ez itt – csóválta a fejét Meg asszony, és a húga felé biccentett.

– Dan meg fogja találni a helyét, és különben is a tapasztalat a legjobb tanítómester. Tény, hogy még kicsit nyers, de minden alkalommal, amikor hazajön, látok rajta egy kis változást a jó irányban, úgyhogy én továbbra is hiszek benne. Lehet, hogy soha nem fog valami nagyszerűt alkotni, vagy nem lesz gazdag, de ha derék férfi válik ebből a vad kölyökből, én már elégedett leszek – jelentette ki Jo néni, aki mindig kiállt a nyája fekete bárányai mellett.

– Helyes, anya, védd csak meg Dant! Dan felér több tucat Jackkel és Neddel, akik csak dicsekednek a pénzükkel, és próbálnak menőzni. Majd meglátod, milyen nagy dobása lesz, amivel kifogja a szelet a vitorláikból – tette hozzá Ted, aki már régen is szerette az „ő Dannyét”, de most fiúsan rajongott a vakmerő és kalandvágyó férfi iránt.

– Remélem, sőt, biztos vagyok benne. Dan az a fajta fickó, aki hajlamos a meggondolatlanságokra, de végül mindig dicsőséget arat – mondjuk, megmássza a Matterhornt, vagy fejest ugrik a Niagarába, esetleg talál egy nagy aranyrögöt. Ő így vezeti le a felesleges energiáit, és éppenséggel lehet, hogy jobb módszer, mint a mienk – mondta Tom elgondolkodva, mert mióta orvostanhallgató lett, sok tapasztalatot gyűjtött az ásatásokról.

– Sokkal jobb! – helyeselt mély meggyőződéssel Jo néni. – Szívesebben veszem, hogy a fiaim elmennek világot látni, mint hogy a városban lebzseljenek, kísértéseknek kitéve, hogy csak elherdálják az idejüket, pénzüket és az egészségüket. Dannek a maga útját kell járnia, bátorságot, türelmet és önállóságot tanuljon. Sokkal kevésbé aggódom miatta, mint George és Dolly miatt az egyetemen, akik annyira tudnak gondoskodni magukról, mint két csecsemő.

– Na és John, aki firkászként járja a várost, és a prédikációktól kezdve a bokszmérkőzésekig mindenféléről tudósít? – vetette közbe Tom, aki szíve szerint ezerszer jobban vágyott erre, mint az orvosi előadásokra és a kórházi osztályokra.

– Deminek három védelmezője van – a jó elvei, a kifinomult ízlése és a bölcs anyja. Nem fog bajba keveredni, és ezek a kísérletezések a hasznára lesznek, ha elkezd írni, aminek előbb-utóbb eljön az ideje, ebben biztos vagyok – szólalt meg Jo néni profetikus hangon, mert a szíve mélyén erősen remélte, hogy legalább egy-két lúdja átváltozik hattyúvá.

– Ha a firkász szóba kerül, máris újságzörgést hallunk! – kiáltott fel Tom, mert egy tiszta arcú, barna szemű fiatalember közeledett a sétányon, a feje fölött újságot lengetve.

– Megjelent az Esti Hírmondó! A legfrissebb szám! Rémséges gyilkosság! Meglógott banktisztviselő! Robbanás a lőporgyárban, óriási sztrájk a latin iskola diákjai körében! – harsogta Ted, és fiatal zsiráfszerű lépteivel már rohant is az unokatestvére elé.

– A kapitány már révbe ért, és amint engedélyt kap, menten elvágja a sodronykötelét, és zagyva tengerészeti sírfeliratokkal felvértezve vitorlát bont! – kurjantotta Demi, vidáman baktatva fel a lépcsőn, hogy jó híreket hozhatott. Egy darabig egymás szavába vágtak, az újság pedig kézről kézre vándorolt, és minden szem boldogan konstatálhatta, hogy a Brenda biztonságosan a kikötőbe ért.

– Holnapra már itt is lesz dülöngélve a szokásos tengeri szörnykollekciójával és színes történeteivel. Találkoztam vele, szurkos és barna, akár egy kávészem. Elég jó futama volt, azt reméli, hogy kinevezik második tisztnek, mert a másik fickó a törött lábával kifeküdt – tette hozzá Demi.

– Bárcsak én rakhattam volna helyre – dünnyögte Nan magában, szakszerűen csavarintva egyet a kezével.

– Hogy van Franz? – kérdezte Jo néni.

– Megházasodik! Na tessék, itt van nektek egy hírmorzsa. Az első a nyájból, nénikém, úgyhogy elbúcsúzhatsz tőle. A lányt Ludmilla Heldegard Blumenthalnak hívják; jó családból való, gazdag, és szép persze, akár egy angyal. A drága jó fiú mielőtt megállapodik, és jóravaló, derék polgár lesz belőle, szeretné kikérni a bácsikánk áldását. Éljen soká!

– Ezt örömmel hallom. Szeretném, ha a fiaim egy szép kis otthonnal mind megállapodnának egy-egy jó feleség oldalán. Ha minden jól megy, Franz miatt már nem kell aggódnom – tette elégedetten ölbe a kezét Jo néni, aki gyakran érezte úgy magát, mint egy leterhelt tyúkanyó, akinek egy hatalmas fészekalja csirkéről és kacsáról kell gondoskodnia.

– Én is – sóhajtott fel Tom, és lopva Nanre pillantott. – A házasság tartja szilárdan a férfiakat, a csinos lányoknak pedig szent kötelességük, hogy minél hamarabb férjhez menjenek, jól mondom, Demi?

– Ha akad elég derék fickó. A nők száma meghaladja a férfiakét, főleg itt Új-Angliában, persze meglehet, hogy épp azért ilyen magas itt a kultúra színvonala – felelte John, aki közben áthajolt az anyjához, és elsuttogta neki az aznapi kalandjait.

– Így működik a kegyes gondviselés, drágáim, mivel egy nő kell ahhoz, hogy egy férfit világra hozzon, egy másik, hogy elkísérje, és még egy, hogy onnan kisegítse. Munkaigényes lények vagytok ti, férfiak, és egyetlen szerencsétek, hogy az anyák, nővérek, feleségek és leányok olyan szeretettel és odaadással végzik a feladatukat, különben már rég eltűntetek volna a föld színéről – közölte Jo néni ünnepélyesen, miközben felemelt egy rongyos harisnyákkal teli kosarat, mert a jó öreg professzor még mindig sanyarúan bánt a zoknijaival, és ebben a tekintetben a fiai is ráütöttek.

– A dolgok jelenlegi állása mellett az élhetetlen férfiak és családjaik ellátása rengeteg feladatot ró a „felesleges nőkre”. Számomra ez napról napra egyre világosabb, úgyhogy kifejezetten örülök és hálás vagyok, hogy a szakmámmal hasznos, boldog és független vénlány lehet belőlem.

Nan jól megnyomta az utolsó szót, mire Tom felnyögött, a többiekből pedig kitört a nevetés.

– Nan, én mérhetetlenül büszke vagyok rád, és nagyon remélem, hogy sikeres leszel, mert a világnak nagy szüksége van az ilyen áldozatkész nőkre. Néha úgy érzem, hogy eltévesztettem a hivatásomat, és egyedül kellett volna maradnom, ám a kötelességem ebbe az irányba vitt, amit persze egyáltalán nem bántam meg – mondta Jo néni, és a kebléhez ölelt egy hatalmas, rongyos kék zoknit.

– Én sem. Mi lenne velem az én legdrágább anyukám nélkül? – kérdezte Ted, és szenvedélyesen megölelte az anyját, majd mindketten eltűntek az újság mögött néhány perc erejéig.

– Drága kicsi fiam. Ha szökőévenként megmosnád a kezed, akkor az ilyen szeretetteljes ölelések nem tennének helyrehozhatatlan károkat a galléromon. De egye fene, kis kócosom, inkább a fűfoltok és a kosz, mint hogy ne kapjak ölelést – mondta mosolyogva Jo néni, felfrissült arccal felbukkanva az újság mögül, bár a haja beleakadt Ted gombjaiba, a gallérja pedig az egyik füle alá csúszott.

Ekkor Josie-ból, aki mind ez idáig a veranda túlvégén tanulta a szerepét, elfojtott sikoly szakadt ki, majd hatalmas beleéléssel előadta Júlia sírmonológját. A fiúk lelkesen megtapsolták, Daisy lúdbőrös lett, Nan pedig azt dünnyögte az orra alatt, hogy „korához képest túl erős cerebrális aktivitás”.

– Meg, nincs mese, kénytelen leszel beletörődni. Ez a gyermek született színésznő. Mi soha semmit nem adtunk elő ennyire jól, még a Boszorka átkát sem – kommentálta a mutatványt Jo néni, majd mikor kipirult és még ziháló unokahúga kecsesen leomlott a lábtörlőre, a lábához hajított egy színes zoknicsokrot.

– Ez a büntetésem, amiért kislánykoromban úgy rajongtam a színházért. Most már tudom, hogy a drága mama hogyan érezhetett, amikor könyörögtem neki, hogy hadd legyek színésznő. Képtelen lennék az áldásomat adni rá, de lehet, hogy újra le kell mondanom a kívánságaimról, reményeimről és a terveimről.

Az anyja hangjából érezhető neheztelést hallva Demi finoman megrázta húgát, és felemelte, majd szigorúan ráparancsolt, hogy azonnal „hagyja abba ezt a nyilvános majomkodást”.

– Mars innen, talpnyaló, vagy előadom neked az „Őrült menyasszonyt” a legijesztőbb kacajommal! – sikított fel Josie, és olyan dühösen nézett a testvérére, mint egy sértődött kismacska. Mikor már újra talpra állt, bájos pukedlit ejtett, majd színpadiasan bejelentette: – Mrs. Woffington hintója már vár. – Azzal vörös sálját előkelően maga mögött húzva leszáguldott a lépcsőn, majd eltűnt a sarkon.

– Nem oltári muris? Ha nem lenne itt ez a gyerek, hogy egy kis életet vigyen ebbe az unalmas helybe, útba sem ejteném. Ha szemérmes lesz, én már itt sem vagyok, úgyhogy csak óvatosan nyesegessétek a szárnyait – mondta Teddy feddő pillantást vetve Demire, aki épp gyorsíró jeleket rótt a lépcsőkre.

– Ti ketten jó csapat vagytok, és erős kéz kell az irányításotokhoz, de nekem tetszik. Josie-nak az én gyerekemnek kéne lennie, Robnak meg a tiednek, Meg. Akkor a te házadban béke honolna, az enyém meg olyan lenne, mint a bolondokháza. Most mennem kell, hogy elmondjam Laurie-nak a híreket. Meg, gyere velem, egy kis séta jót fog tenni mindkettőnknek.

Azzal Jo néni a fejére tűzte Ted szalmakalapját, és elballagott a nővérével, Daisyre hagyva a muffinok elkészítését, Tedre Josie kibékítését, Tomra és Nanre pedig a kis pácienseiket, akikre negyedórányi szenvedés várt.

2.
Parnasszosz

A név jól illett a házhoz, a múzsák pedig aznap épp otthon voltak, mert amikor a látogatók felbaktattak a dombon, megfelelő látvány és hangok fogadták őket. Ahogy elhaladtak a nyitott ablak mellett, pont beláttak a könyvtárba, ahol Kleió, Kalliopé és Uránia elnököltek, Melpomené és Tália a csarnokban mulattatták magukat, ahol néhány fiatalember táncolt és egy színdarabot gyakorolt. Erató a kertben andalgott a szerelmével, a zeneszobában pedig maga Phoibosz vezényelt egy ékes hangú kórust.

Az érett Apollón Laurie volt, jó öreg barátunk, de most is ugyanolyan csinos és derűs, mert a különc ifjúból az idő nemes férfit érlelt. A törődés, a szomorúság, a könnyedség és a boldogság jót tett neki, csakúgy, mint a felelősség, hogy véghez vigye a nagyapja kívánságait, mely feladatot hatalmas odaadással látott el. A bőség bizonyos embereknek jól áll, mert ők a napfény ragyogásában tudnak a leginkább kibontakozni. Másoknak, akiket a fagy érintése tesz édesebbé, árnyékra van szükségük. Laurie és Amy az első fajtába tartoztak, így mióta megházasodtak, az életük egyfajta vers volt – nemcsak harmonikus és boldog, de őszinte, hasznos és jóakaratban bőséges, mely oly sokra képes, ha a gazdagság és a bölcsesség jótékonykodással párosul. Házuk dúskált a hivalkodásmentes szépségben és kényelemben, és a művészetkedvelő házigazda és a háziasszony a legkülönfélébb művészeket vonzotta be és látta vendégül. Laurie most kedvére élvezhette a zenét, és nagylelkű mecénása lett annak az osztálynak, amelynek a leginkább szeretett segíteni. Amy az ambiciózus fiatal festők és szobrászok közül gyűjtötte a protezsáltjait, és saját művészetében dupla annyi értéket talált, amikor a kislánya elég idős lett ahhoz, hogy megoszthassa vele annak kihívásait és örömeit. Amy ékesen bizonyította, hogy egy nő úgy is lehet hűséges feleség és anya, hogy ne kelljen feláldoznia különleges tehetségét, amivel saját kiteljesedését és mások örömét szolgálhatta.

Nővérei rögtön tudták, hogy merre keressék, és Jo azonnal a műterembe sietett, ahol anya és lánya tényleg együtt serénykedtek. Bess egy kisbaba mellszobrán ügyködött, miközben anyja az utolsó simításokat végezte férje szép fejszobrán. Az idő mintha megállt volna Amy fölött, mert a boldogság fiatalon tartotta, és a bőség megadta neki a kultúrát, amire szüksége volt. Méltóságteljes, elegáns nő lett, aki jó például szolgált ahhoz, hogy az egyszerűség, ha valaki ízléssel választ ruhát, és kecsesen tudja viselni, milyen előkelő lehet. Valaki meg is jegyezte: „Sose tudom, hogy Mrs. Laurence mit visel, de mindig az az érzésem, hogy ő a legjobban öltözött hölgy a szobában.”

Látszott, hogy rajong a lányáért, amire minden oka meg is volt, mert a szépség, amire oly hevesen vágyott, legalábbis Amy elfogult tekintetében ebben a fiatalabb énben testesült meg. Bess örökölte anyja Diána-szerű alkatát, kék szemét, világos bőrét és csigákba göndörödő aranyhaját, amit ő is a hagyományos kontyba kötött. És ó, Amy legnagyobb boldogságára apja csinos orrát és száját is megörökölte, csak nőies kiadásban. A hosszú vászonkötény puritán egyszerűsége jól állt neki, és egy vérbeli művész szenvedélyével merült bele a munkájába. Így persze észre sem vette anyja rajta pihenő szeretetteljes tekintetét, egészen addig, amíg Jo néni izgatott felkiáltással be nem rontott.

– Drága lányaim! Azonnal hagyjátok abba a kerámiázást, és nyissátok ki a fületeket!

A két művész leejtette a szerszámait, és szívélyesen üdvözölte a szélvész nőszemélyt, noha a tehetség szépen izzott, és Jo asszony betoppanása egy igen értékes órát tett tönkre. Már teljesen belemelegedtek a pletykákba, amikor Meg közvetítésével megérkezett Laurie, és helyet foglalt a két nővér között, hogy érdeklődve hallgassa a Franzról és Emilről szóló híreket.

– A járvány kitört, Jo, és a nyájadban máris ádáz pusztításba kezdett. Jó, ha felkészülsz, mert az elkövetkező tíz évben sok szerelmi história és hebehurgyaság vár rád. A fiaid felnőttek, és mindjárt fejest ugranak a legkülönfélébb slamasztikák tengerébe, amilyenekről te még csak nem is álmodtál – figyelmeztette vészjóslóan Laurie, jót derülve Jo arcán, amin egyszerre látszott a kétségbeesés és az öröm.

– Tudom és remélem, hogy majd tudok segíteni nekik, hogy épségben partot érjenek, de szörnyen nagy a vállamon ez a felelősség, mert majd hozzám jönnek, hogy megoldjam a szerencsétlen kis szerelmi ügyeiket. De azért tetszik is. Meg a maga szentimentális lelkével biztos élvezni fogja – felelte Jo, és könnyű szívvel gondolt a saját két fiára, akik elég fiatalok voltak ahhoz, hogy ezektől a bajoktól még védve legyenek.

– Nem vagyok benne olyan biztos, ha a mi Natünk túl közel döngicsél majd az ő Daisyjéhez. De persze, tudjátok mit? Mint zenei igazgató, egyben Nat bizalmasa, szeretném tudni, hogy milyen tanácsot adjak a kölyöknek – jegyezte meg Laurie kijózanodva.

– Pszt! Elfeledkezel erről a gyerekről itt – szólt rá Jo, és Bess felé bökött a fejével, aki időközben újra munkához látott.

– Ó, érte ne aggódj. Elragadták a múzsák, nem hall egy szót sem. De most már ki kéne mennie sétálni egyet. Drágám, tedd félre egy kicsit a munkádat, és menj, szaladj egyet. Meg néni ott van a szalonban, menj, és mutasd meg neki az új képeket, amíg nem jövünk – tette hozzá Laurie, s úgy nézett a magas lányra, ahogy Pügmalion nézhetett Galateára, hiszen őt tartotta a legszebb szobornak a házban.

– Rendben, papa, de kérlek, mondd meg, hogy jó lett-e – tette le Bess engedelmesen a szerszámait, miközben elgondolkodva méregette a mellszobrot.

– Drága leányom. Az igazság kötelez, hogy megvalljam: az egyik orcája kerekebb, mint a másik, a szarvakra emlékeztető fürtök a baba homlokán pedig egy leheletnyit levonnak a kecsességéből, de mindeme apróságoktól eltekintve Raffaello éneklő kerubjaival vetekedik, és én, személy szerint rém büszke vagyok rá – nevetett fel Laurie, mert lánya első kísérletei nagyon emlékeztették Amy zsenge munkáira, úgyhogy képtelen volt olyan komolysággal tekinteni rájuk, mint a lelkes mama.

– Te csak a zenében látod meg a szépséget – felelte Bess, megrázva arany fürtjeit, ami az egyetlen fényes dolog volt a hatalmas műterem hűvös északi fényében.

– Hát, benned is látom a szépséget, drágám. S ha te nem vagy művészet, akkor vajon mi? Szeretnék egy picit több természetet tenni beléd, és kivinni a napfényre, el ettől a hideg agyagtól és márványtól, hogy te is táncolj és nevess a többiekkel. Hús-vér kislányt akarok, nem egy szürke kötényes édes szobrot, akinek mindig csak a munkája jár az eszében.

Miközben ezt mondta, két maszatos kéz ölelte át a nyakát, és a szavaknak az ajak puha érintése adott nyomatékot.

– Rád is gondolok, papa, de akarok valami szépet alkotni, hogy büszke lehess rám. A mama is gyakran szól, hogy tartsak szünetet, de aztán úgy belemerülünk és élvezzük, hogy elfeledkezünk a kinti világról. De most kimegyek, szaladgálok és énekelek, mint egy rendes lány, hogy a kedvedre tegyek.

Bess ledobta magáról a kötényét, és eltűnt a szobából, amivel mintha a fényt is magával vitte volna.

– Örülök, hogy ezt mondtad neki. A drága gyermek a korához képest túlságosan is belemerül a művészetébe. Tudom, hogy az én hibám, de annyira átérzem, amit ő, hogy elfeledkezem a józanságról – sóhajtotta Amy, és óvatosan egy nedves törülközőt borított a babafejre.

– Szerintem a gyerekeink életereje az egyik legcsodálatosabb dolog a világon, de eszembe jut Mami egyik tanácsa, amit Megnek adott. Nevezetesen, hogy az apáknak is ki kell venniük a részüket a lányok és a fiúk neveléséből, úgyhogy én amennyire tudom, az apjára hagyom Tedet, Fritz pedig átengedi nekem Robot, akinek a csendes természete rám nyugtatóan és üdítően hat, Ted kirohanásai pedig az apjára. Amy, szerintem hagyd, hogy Bess egy darabig mellőzze az agyagozást, hadd zenéljen Laurie-val. Akkor nem lesz túl egyoldalú, Laurie pedig nem fog féltékenykedni.

– Ó, igen! Dániel próféta személyesen! – kiáltott fel Laurie elégedetten. – Sejtettem, Jo, hogy a segítségemre sietsz, és szólsz pár jó szót az érdekemben. Egy kicsit tényleg féltékeny vagyok Amyre, és szeretnék több kapcsolatot a kislányommal. Igen, drága hölgyem, hadd kapjam meg a nyárra, és jövőre, ha megyünk Rómába, akkor újra átadom önnek és a kifinomult művészeteknek. Korrekt alkut ajánlok?

– Egyetértek, de miközben megmerítkezik az általad oly kedvelt természetben, egy kis zenével fűszerezve, ne feledd, hogy noha csak tizenöt éves, érettebb a korabeli lányoknál, és nem lehet úgy bánni vele, mint egy kislánnyal. Olyan fontos nekem, ha tehetném, örökké megtartanám a márványszerű tisztaságát és szépségét.

Amy hangja lemondóan csengett, ahogy körbenézett a szép szobán, ahol imádott kislányával oly sok boldog órát töltött.

– Egyszer hopp, máskor kopp. Így mondtuk régen, amikor mindnyájan egyszerre akartunk lovagolni Szélvész falovon vagy felhúzni a rozsdabarna csizmát – vágott közbe Jo –, úgyhogy osztoznotok kell a lányotokon, és majd meglátjátok, ki tesz érte a legtöbbet.

– Így lesz – felelték az elérzékenyült szülők, nevetve az emlékeken, amiket a mondás felidézett bennük.

– Jaj, de szerettem pattogni annak az öreg almafának az ágain! Soha egyetlen igazi lovon sem éreztem azt a felszabadultságot – sóhajtott Amy, és kinézett a hatalmas ablakon, mintha látná a régi drága gyümölcsöskertet és a benne játszó kislányokat.

– És mennyit mulattunk azokban a muris csizmákban! – kacagott Jo. – Még megvannak a relikviák. A fiúk ronggyá hordták őket, de én még most is imádom őket, és szívesen végiglopakodnék bennük a színpadon, ha tehetném.

– Nekem a kedvenc emlékeim az ágymelegítőhöz és a kolbászhoz fűződnek. Jaj, mennyit bolondoztunk! De rég volt! – sóhajtott fel Laurie, és úgy bámult a két nőre, mintha nehezére esne felfogni, hogy egyikük valaha a kis Amy volt, a másik pedig a megzabolázhatatlan Jo.

– Az isten szerelmére, csak azt ne merd mondani, hogy öregszünk. Épp hogy kivirágoztunk, és a kis rózsabimbókkal magunk körül csinos kis csokrokat alkotunk – felelte Amy néni, és épp azzal a finom elégedettséggel rázta ki a rózsaszínű selyemruhája fodrait, mint amit a lány mutatott régen egy új ruha láttán.

– Nem beszélve a tüskéinkről és a lehullott leveleinkről – sóhajtott fel Jo, akivel nem bánt kesztyűs kézzel az élet, és most is megvoltak a maga nehézségei kívül-belül egyaránt.

– Gyertek, igyatok egy csésze teát, drága vénasszonyok, és nézzétek meg, hogy az ifjú népség mivel foglalatoskodik. Elfáradtatok, igaz? „Adjatok mazsolás kalácsot, hadd kapjak erőre, üdítsetek föl almával{2}” – szavalta Laurie, azzal egy-egy karját nyújtotta a hölgyeknek, és a délutáni teához vezette őket, ami pont úgy folyt a Parnasszoszon, mint a hajdani nektár.

Meget a nyári szalonban találták, ami egy délutáni napfényben úszó, szellős, kellemes szoba volt, ahova behallatszott a fák zizegése, mert a hosszú ablakok a kertre nyíltak. Egyik végén volt a hatalmas zeneszoba, a másikon pedig egy lila függönyökkel fedett falmélyedésben egy kis házi oltár rejtőzött. Három arckép lógott a falon, a sarokban két márvány mellszobor, és bútor gyanánt az egyik zugban csak egy dívány és egy virágos urnával borított ovális asztal volt. Az egyik mellszobor John Brookot, a másik Bethet ábrázolta – mindkettő Amy munkája, és mindkettő hű hasonmás, tele szelíd szépséggel, mely oly jól szemlélteti a mondást: „Az agyag az élet, a gipsz a halál, a márvány a halhatatlanság jelképe”. A ház alapítójához illően jobb oldalon lógott Mr. Laurence portréja, arcáról büszkeség és jóindulat sugárzott, s a kép éppoly friss volt és megnyerő, mint amikor rajtakapta a kislány Jo-t, hogy csodálja. Szemben vele volt Amy örökségeként March néni impozáns turbánban, hatalmas ingujjal és hosszú kesztyűkkel, amelyeket szilvaszínű szatén köntöse előtt ildomosan összekulcsolt. Az idő meglágyította szigorú külsejét, és mintha a szemközti jóképű idős úriember rászegeződő tekintete miatt került volna a nyájas mosoly az ajkakra, melyek már évek óta egyetlen csípős megjegyzést sem tettek.

A legkiemeltebb, legnaposabb helyen, zöld girlanddal keretezve lógott Mami szeretett arca, melyet egy azóta befutott, de amikor összebarátkoztak, még koplaló ifjú művész festett hálás szakértelemmel. Olyan életszerűen mosolygott, hogy szinte megszólalt: – Legyetek boldogok, itt vagyok veletek!

A három nővér megállt a kép alatt, és ellágyult tekintettel, s szűnni nem tudó sóvárgással néztek fel a szeretett arcra: nemes anyjuk annyi mindent jelentett nekik, hogy senki sem tudta betölteni a helyét. Mindössze két éve távozott el, hogy valahol máshol éljen és szeressen, de édes emléke még mindig ösztönzést és vigaszt tudott nyújtani az egész családnak. A három nővér, megérezve ezt, közelebb húzódott egymáshoz, Laurie pedig megindultan így szólt.

– Többet nem is kérhetek a gyermekemnek, mint hogy anyánkhoz méltó nővé váljon. Kérlek, istenem, ha rajtam múlik, hadd váljon, mert mindenem, amit a legjobban becsülök, e drága szentnek köszönhetem.

S épp ekkor a zeneszobában egy tiszta hang rázendített az Ave Mariára, mert Bess – apja engedelmes kislányaként, teljesítve annak kívánságát – öntudatlanul visszhangozta az imáját. Mami kedvenc éneke visszazökkentette a hallgatóságot pillanatnyi révületéből a jelenbe, és újra helyet foglaltak a nyitott ablak közelében, hogy onnan élvezzék a zenét, míg Laurie elment, hogy behozza a teát, és figyelmességével még kellemesebbé tette a szertartást.

Nat érkezett meg Demivel, utánuk Ted és Josie, meg a professzor és az ő hűséges Robja, hogy ők is hallják a híreket „a fiúkról”. Egyre hangosabb lett a csészék csörömpölésétől és a beszéd zsivajától, s a lenyugvó nap elégedetten nézett le a vidám társaságra, akik már letudták az aznapi feladataikat.

Bhaer professzor már ősz volt, de ugyanolyan nagydarab és szívélyes, mint mindig. Imádta a munkáját, és olyan szívvel-lélekkel végezte, hogy az egész főiskola megérezte a jótékony hatását. Rob nem esett messze a fájától, éppúgy szeretett tanulni és követte az apját mindenben, ezért máris mindenki „ifjú professzornak” hívta.

– Nahát, édesem, újra itt lesz velünk a két nagyfiunk – örvendezett Mr. Bhaer, és sugárzó arccal Jo mellé telepedett, majd gratulálva kezet rázott vele.

– Ó, Fritz, annyira boldog vagyok Emil miatt, és ha áldásodat adod, akkor Franz miatt is. Találkoztál Ludmillával? Összeillenek? – kérdezte Mrs. Jo a férjét, miközben átnyújtott neki egy csésze teát, és közelebb húzódott hozzá, mintha jó és rossz időkben is szüksége lenne a menedékre.

– Minden szép és jó. Találkoztam a Madchennel, amikor odautaztam, hogy elhelyezzem Franzot. Akkor még kislány volt, de kifejezetten édes és bájos. Szerintem Blumenthal elégedett, és a fiú is boldog lesz. Túl német ahhoz, hogy távol a Vaterlandtől jól érezze magát, de ő lesz nekünk a kapocs a régi és az új világ között, és ez nekem nagyon is tetszik.

– Emilből a következő útján második tiszt lesz, mit szólsz hozzá? Annyira örülök, hogy mindkét fiú így révbe ért, hisz oly sokat feladtál értük és az anyjukért. Tudom, hogy mindig legyintgetsz erre, de én sose felejtem el! – mondta Jo megindultan, és úgy szorongatta a férje kezét, mint egy fiatal lány, akihez Fritz épp most jött udvarolni.

Mr. Bhaer jóízűen felnevetett, és Jo néni legyezője mögött odasúgta:

– Ha a szegény fiúk miatt nem jövök Amerikába, sose találtam volna meg az én Jo-mat. A nehéz idők mostanra megszépültek, én pedig hálás vagyok a Jóistennek az átmeneti veszteségek miatt, hisz áldást nyertem az életemre.

– Szerelmeskedés! Szerelmeskedés! Borzalmas flörtölés zajlik itt suttyomban, kérem szépen! – rikkantott fel Teddy, épp abban a bizonyos pillanatban kukucskálva be a legyező mögé, amivel anyját jól zavarba hozta, de apjának csak derültséget okozott, mert a professzor sose csinált belőle titkot, hogy a feleségét tartja a föld legdrágább teremtményének. Rob menten kilökte a testvérét a leshelyről, hogy ő egy másikon bukkanjon fel újra, mire Jo néni összepattintotta a legyezőjét, majd fenyegetően a rakoncátlan fia felé szegezte, mint aki kész szétroppantani vele az ujjperceit, ha még egyszer közel merészkedik.

Közben Nat indult el feléjük, miután Mr. Bhaer a teáskanalával hívogatóan odaintett neki, majd arcán hálával és tiszteletteljes szeretettel lecövekelt a professzor előtt, aki oly sokat tett érte.

– Megírtam neked a leveleket, fiam. Két öreg barátomnak küldöm Lipcsébe, akik majd gondoskodnak rólad az új életedben. Jó, hogy ott lesznek, mert eleinte emészteni fog a Heimweh, és jól fog esni a vigasztalás – mondta a professzor, és átnyújtotta a fiúnak a leveleket.

– Köszönöm, uram. Igen, számítok rá, hogy eleinte magányos leszek, amíg el nem kezdődik a tanítás, de remélem, hogy a zenélés és a fejlődésre való kilátások majd felvidítanak – felelte Nat, aki várta is és félt is otthagyni a barátait, és újakat keresni.

Nat már kész férfi volt, kék szeme ugyanolyan becsületes, mint régen, de a szája a dédelgetett bajusz dacára is kissé vékony, míg széles homloka híven elárulta zeneszerető természetét. Nat szerény volt, odaadó és kötelességtudó, akit Jo néni jóravaló, de nem ragyogó sikernek könyvelt el. Szerette és megbízott benne, biztosra vette, hogy minden tőle telhetőt megtesz majd, de nem számított tőle kiugró sikerekre, hacsak a külföldi képzés és az önállóság jobb művészt és erősebb embert nem farag belőle, mint amire jelenleg esély látszott.

– Megjelöltem a holmijaidat – vagyis inkább Daisy –, és amint összeszedtük a könyveidet, elkezdhetünk pakolni – mondta Jo néni, aki már annyira rutinos volt a fiai útnak indításában a föld legkülönbözőbb pontjaira, hogy ha valamelyikük történetesen az Északi-sarkra készült volna, attól sem jött volna zavarba.

Nat a név hallatán elpirult, vagy csak a napnyugta utolsó fénye vetült rá a sápadt arcra? Szíve boldogan kalimpált a gondolatra, ahogy a drága lány az ő szerény zoknijaira és zsebkendőire hímezi az N és B betűket. Nat imádta Daisyt, és az volt a dédelgetett álma, hogy majd valahol elhelyezkedik zenészként, és elnyeri a kezét a szeretett angyalnak. Ez a remény nagyobb erőt adott neki, mint a professzor tanácsai, Jo néni gondoskodása vagy Mr. Laurie nagylelkű segítsége. Az ő kedvéért dolgozott, várt, remélt és merített bátorságot és türelmet. A boldog jövőről szőtt álmaiban Daisy meleg kis otthont varázsolt neki, ő pedig gazdaggá tette a hegedülésével. Jo néni tudott erről az álomról, és noha unokahúgának nem épp ilyen férfit kívánt, érezte, hogy Natnek mindig arra a bölcs és szerető gondoskodásra lesz szüksége, amit Daisy adhat meg neki, s hogy nélküle lehet, hogy egy szeretetre méltó, de céltalan férfivá válna, aki elkallódik, mert nincs mellette a megfelelő kormányos, akivel biztonságban átevickélnek az élet tengerén. Meg néni határozottan rossz néven vette a fiú lángolását, és hallani sem akart róla, hogy ne a földkerekség legdélcegebb férfijának adja a lányát. Nagyon kedves volt vele, de kemény, mint amilyenek a finom lelkek tudnak lenni, és Nat Mrs. Jo-hoz szaladt vigasztalásért, aki teljes szívvel támogatta fiai vonzalmait. Ahogy az említett fiúk kezdtek felnövekedni, újabb aggodalmak sora kezdődött, s előre sejtette, hogy vége-hossza nem lesz a szerelmi afférokkal kapcsolatos izgalmaknak és derültségeknek, melyek már most felütötték a fejüket a nyájában. Meg néni többnyire a legjobb szövetségese és tanácsadója volt, mert ugyanúgy szerette a románcokat, mint fiatalkorában. De most mégis megkeményítette a szívét, és meg sem hallotta az esedező szavakat.

– Nat nem elég férfi, és nem is lesz az soha. Nem ismerjük a családját, a zenészpálya nehéz, Daisy meg túl fiatal. Majd öt-hat év múlva talán, ha az idő őket igazolja. Nézzük meg, hogy a távollét mit művel a fiúval.

Ezzel az ügy le volt zárva, mert ha a pelikán anyát felébresztették, akkor nagyon határozott tudott lenni, bár a drága gyermekeiért az utolsó tollát, s az utolsó csepp vérét is feláldozta volna.

Jo néni ezeken mélázott, miközben Natet nézte, aki épp Lipcséről beszélt a férjével, s elhatározta, hogy mielőtt útnak indítja, leülteti egy őszinte beszélgetésre. Amúgy is hozzá volt szokva a bizalmas beszélgetésekhez, a fiaival mindig nyíltan beszélt a megpróbáltatásokról és próbatételekről, amelyek minden életet szorongatnak a kezdetekben, s tönkre is tehetik, ha a megfelelő szó a megfelelő időben nem hangzik el. Ez a szülők elsődleges kötelessége, s az éber gondoskodástól, finom figyelmeztetéstől semmiféle hamis finomkodásnak nem szabad eltérítenie őket, mert az önismeret és önfegyelem csak így válhat a fiatalok iránytűjévé és kormányosává, ahogy kihajóznak az otthon biztonságos kikötőjéből.

– Platón közeleg a tanítványaival – jelentette be a szemtelen Teddy, mert March úr lépett be egy sereg fiatal férfi és hölgy gyűrűjében. Az idős úriember nagy köztiszteletnek örvendett, és annyira szépen terelgette a nyáját, hogy sokan egész életükben hálásak voltak a szívüknek és lelküknek nyújtott segítségéért.

Bess azonnal odasietett hozzá, mert amióta Mami meghalt, minden figyelmét nagyapára összpontosította. Megható látványt nyújtott, ahogy az aranyfürtös kobakjával az ezüstös fejre hajolt, aztán kitolta a karosszékét, és sürgött-forgott körülötte.

– A csapból esztétikus tea folyik, uram. Parancsol egy übrikkel, vagy egy kis ambróziát kínálhatok inkább? – kérdezte Laurie, aki jobb kezében egy cukortartóval a balban egy süteményes tállal körözött a teremben, tudniillik az italok édesítése és az éhes szájak etetése volt a kedvenc elfoglaltsága.

– Egyiket sem, köszönöm. Ez a kedves gyermek itt már a gondjaiba vett – fordult March úr Besshez, aki kezében egy pohár friss tejjel lecsücsült a szék egyik karfájára.

– Tartsa meg sokáig a kislány ezt a jó szokását, uram, hogy én is örömmel láthassam a cáfolatát a szonettnek, „az ifjúság és az időskor nem férnek össze”! – válaszolta Laurie, miközben rámosolygott a párosra.

– „Kaszás kor”, papa – vágta rá Bess gyorsan, mert imádta a verseket, és csak a legjobbakat olvasta.

– „Fagy nedvet ront; a friss lomb: lombeső; Szépség: hó alatt; s táj?: csak romjai!”{3} – idézte March bácsi, miközben Josie is odatelepedett a másik karfára, meglehetősen fagyos hangulatban, mert az imént Teddel perlekedett, és ő jött ki belőle vesztesen.

– Nagyapa, a nőknek kötelességük engedelmeskedni a férfiaknak, és bölcsebbnek tekinteni őket, csak azért, mert erősebbek? – kiáltott fel, és a tekintetével majd felnyársalta az unokatestvérét, aki közben odasettenkedett, kisfiús csúfondáros mosollyal, ami magas termetéhez képest mókásan hatott.

– Nos, drágám. Ez egy ódivatú vélekedés, de kell hozzá némi idő, hogy megváltoztassuk. Én személy szerint úgy gondolom, hogy eljött a nők ideje, s most már a fiúknak kell összeszedni magukat, mert a lányok bizony behozták őket, és az is lehet, hogy ők érnek először célba – felelte March bácsi, atyai elégedettséggel szemlélve a kisasszonyok okos arcocskáit, akik a főiskola legfényesebb diákjai közé tartoztak.

– Szegény kis Atalantékat az eléjük hajított akadályok, amik semmi esetre sem aranyalmák voltak, szomorúan megzavarták és le is fékezték, de szerintem még mindig jó esélyük van a győzelemre, ha megtanulnak gyorsabban futni – nevetett fel Laurie bácsi, és megcirógatta Josie borzos haját, ami úgy felállt, mint egy dühös kismacska szőre.

– Ha én egyszer elindulok, többhordónyi alma sem állíthat meg, és egy egész tucat Ted sem tud elgáncsolni, hiába próbálkozik. Majd én megmutatom neki, hogy egy nő is szerepelhet olyan jól, mint egy férfi, ha nem jobban. Volt rá példa, és lesz is. Soha nem fogom elismerni, hogy az én agyam kevésbé jó, mint az övé, csak azért, mert kisebb! – kiáltott fel magából kikelve az ifjú hölgy.

– Ha ilyen vadul rázod a fejedet, megzápul az a kicsi agyad is, ami van. A helyedben én jobban vigyáznék rá – kezdte a cukkolást Ted.

– Mi váltotta ki ezt a polgárháborút? – tudakolta nagyapa, megnyomva a polgár szót, amitől a harcosok hevülete is kicsit alábbhagyott.

– Majd én megmondom. Az Iliásszal küszködtünk, és ahhoz a részhez értünk, amikor Zeusz rászól Júnóra, hogy ha tovább szimatol a tervei körül, megkorbácsolja. Jo néni felháborodott, mert Júnó erre alázatosan elhallgatott. Én viszont azt mondtam, hogy nagyon jól tette, és egyetértettem az öreg Homérosszal, hogy a nők kevés dologhoz értenek, ergo jól teszik, ha engedelmeskednek a férfiaknak – magyarázta Ted, a hallgatóság nagy derültségére.

– Az istennők azt teszik, amit kedvük tartja, de a görög és trójai nők betoji népség voltak, ha olyan férfiakra hallgattak, akik még a saját csatáikat sem tudják megvívni, és Pallasznak, Vénusznak meg Júnónak kellett elcipelni őket, nehogy elagyabugyálják őket. Meg mi az már, hogy két hadsereg békésen üldögél és várakozik, miközben a hősök parittyákat hajigálnak egymásra! Mekkora sületlenség! Nem tartom túl sokra a te híres Homéroszodat! Ha hőst akarok, inkább Napóleont vagy Grant tábornokot választom.

Josie gúnyos riposztja, ahogy lefitymálta a halhatatlan költőt, és kritizálta az isteneket, úgy hangzott, mintha egy kolibri szidalmazna egy struccot, úgyhogy újfent felcsattant a nevetés.

– Mert Napóleon Júnójának nagyon jó dolga volt, nem igaz? Így okoskodnak a lányok: egyszer így forgatják a dolgokat, aztán úgy – gúnyolódott Ted.

– Mint Johnson ifjú hölgye, aki nem volt „elvágólagos, hanem jobbra-balra dőlt” – toldotta meg Laurie bácsi, aki kimondhatatlanul élvezte a szópárbajt.

– Én csak katonai minőségükben említettem őket. De ha a női oldalt nézzük, Grant kapitány remek férj volt, Grantné pedig boldog asszony. Nem fenyegette meg, hogy megkorbácsolja, ha feltett egy jogos kérdést. És még ha igaz is, hogy Napóleon ártott Josephine-nek, viszont ő legalább értett a hadviseléshez, és nem volt szüksége semmilyen Minervára, hogy őrködjön felette. Szánalmas egy társaság, a piperkőc Parisztól a hajójában duzzogó Akhilleuszig, és Görögország összes Hektora és Agamemnonja kedvéért sem fogom másképp gondolni! – állta a sarat Josie, egy tapodtat sem hátrálva.

– Úgy küzdesz, akár egy trójai harcos, ez nem vitás. Amíg Teddel ezt lemeccselitek, mi türelmesen várunk, mint két engedelmes hadsereg – szólalt meg Laurie bácsi, s a lándzsájára dőlt, akár egy ókori harcos.

– Attól tartok, kénytelenek leszünk feladni, mert Pallasz mintha már ereszkedne lefelé, hogy elcipelje a mi Hektorunkat – figyelmeztetett Mr. March mosolyogva, mert Jo lépett oda, hogy emlékeztesse a fiát a közelgő vacsoraidőre.

– Majd később végigharcoljuk, amikor az istennők nem léphetnek közbe – vágta rá Teddy, aki tőle szokatlan fürgeséggel sarkon fordult, mert eszébe jutott, hogy milyen finomságok várnak rá.

– Egy muffin okozta a vesztét, azt a kutyafáját! – kiáltott utána Josie, boldogan, hogy a helyzethez illően kiejtheti e lányok számára tiltott indulatszót.

De Ted szenteskedően erényes arcot vágott, és távozóban még visszalőtt egy parthiai nyílvesszőt.

– A katona elsődleges kötelessége az engedelmesség!

Josie, aki szentül hitte, hogy női előjoga, hogy az övé legyen az utolsó szó, még utánaszaladt, de végül benne ragadt a gyilkos szónoklat, mert vidám ahojozással egy csuda napbarnított fiatalember jött fel, kettesével szedve a lépcsőfokokat.

– Ahoj! Hol bujkál mindenki?

– Emil! Emil! – sikoltott fel Josie, majd Ted borult a nyakába, s a két esküdt ellenség, hogy boldogan üdvözöljék a jövevényt, átmenetileg fegyverszünetet kötött.

Még a muffinok is feledésbe merültek, s a gyerekek az unokatestvérüket közbefogva, mint két kis vontatóhajó egy szép kereskedőhajóval visszamasíroztak a szalonba, ahol Emil végigcsókolta a hölgyeket, és kezet rázott a férfiakkal, kivéve a nagybácsiját, akit jó német szokás szerint szívélyesen meglapogatott a többiek nagy mulatságára.

– Nem gondoltam, hogy már ma sikerül lelécelnem, de aztán mégis, úgyhogy azonnal a régi Szilvának vettem az irányt. Miután ott egy lelket sem találtam, darugémet billentettem, és szelet fogtam a Parnasszoszhoz, s lám, itt van mindenki. Eszem a szíveteket, jaj, de jó látni mindnyájatokat! – kurjantotta sugárzó arccal a matrózfiú, és úgy állt ott szétterpesztett lábbal, mint akinek a lába alatt még mindig ringatózik a fedélzet.

– Ne a szívünket edd, Emil, ez egyáltalán nem tengerészes, hanem fohászkodj, hogy ne törjön el a hajógerenda. Jaj, de fincsi, hajós szagod van! – lelkendezett Josie, s nagy élvezettel szagolgatta a friss tengerszagot, amit a fiú magával hozott. Emil volt a kedvenc unokatestvére, ő pedig a kisbabája, úgyhogy tudta, hogy a kék kabát kitüremkedő zsebeiben biztos lapul neki néhány kincs.

– Hátrább az agarakkal, kiscicám, hadd ellenőrizzem a vízmélységet, mielőtt fejest ugrasz – nevetett Emil, elértve a kislány odabújását, majd fél kézzel eltartotta, a másikkal pedig kihalászta a különböző nevekkel felcímkézett idegen dobozkákat és csomagokat, majd a megfelelő megjegyzések kíséretében általános derültség közepette kiosztotta őket, mert Emil továbbra is nagy kópé volt.

– Itt egy horgonykötél, ami nagyjából öt percig egy helyben tartja a mi kis mentőcsónakunkat – mondta, azzal rádobott egy szép rózsaszín korall nyakláncot Josie nyakára. – Na és itt van valami, amit a hableányok küldtek Undinének – tette hozzá, Bessnek nyújtva egy gyöngykagylókkal díszített ezüstláncot.

– Arra gondoltam, hogy Daisy szeretne egy hegedűt, Nat pedig találhat neki egy udvarlót – folytatta a tengerész nevetve, miközben kicsomagolt egy hegedű formájú finom brosstűt.

– Biztosan szeretne, majd én odaviszem neki – ajánlkozott Nat, és a küldetéstől felvillanyozódva eltűnt, mert biztosra vette, hogy megtalálja Daisyt, akit Emil hiányolt.

Emil kuncogott, majd átnyújtott egy különösen kifaragott medvét, aminek nyitható feje mögött egy tágas tintaállvány lapult, hogy odaadja Jo néninek.

– Tudvalevő, hogy mennyire odavagy ezekért a kedves állatokért, ezért ezt hoztam a tolladnak – mondta, majd meghajolva átnyújtotta az ajándékot.

– Remek, kapitány! Próbáld újra – felelte Jo néni, aki nagyon örült az ajándékának, a professzor pedig megjósolta, hogy egy ilyen inspiráló mackóból minimum shakespeare-i magasságú művek fognak születni.

– Miután Meg néni fiatal kora ellenére szeret sapkákat hordani, megkértem Ludmillát, hogy hozzon nekem pár csipkét. Remélem, tetszeni fog.

Majd selyempapírból különféle áttetsző holmikat húzott elő, melyek közül az egyik máris ott díszelgett Meg néni szép hajában, akár egy hópelyhes háló.

– Nem találtam semmit, ami elég elegáns lett volna Amy néninek, mert neki mindene megvan, amire vágyik, úgyhogy hoztam neki egy kis képet, amiről mindig ő jut eszembe, amikor Bess még kisbaba volt.

Majd átnyújtott neki egy ovális elefántcsont medaliont, benne az aranyhajú Madonnával és a kék köpönyegébe belebugyolált pirospozsgás csecsemővel.

– Ó, de édes! – kiáltott fel mindenki. Amy néni pedig az ajándékától meghatódva, hiszen élete legboldogabb évére emlékeztette, rögvest a nyakába akasztotta egy kék szalagra, amit Bess hajából vett ki.

– Na mármost azzal hízelgek magamnak, hogy Nannek megtaláltam a tökéletes ajándékot, ami csinos, de nem túl cicomás, amolyan kis jelzés, amit észreveszel, de illik egy orvoshoz – mondta Emil, azzal büszkén felmutatott két kis koponya formájú lávakő fülbevalót.

– Fúj, de borzalmas! – kiáltott fel Bess, aki utálta a ronda dolgokat, és gyorsan lenézett a saját szép kagylóira.

– Nan nem hord fülbevalót – mondta Josie.

– Nos, akkor majd örül, ha a te füledet kilyukaszthatja. Nan akkor a legboldogabb, ha az embertársait vizsgálhatja, főleg ha még egy kést is kap hozzá – felelte Emil töretlen magabiztossággal.

– Még rengeteg zsákmány van a tarsolyomban, nektek is, fiúk, de tudtam, hogy addig nincs nyugtom, amíg a lányoknak át nem adom a rakományt. Most pedig meséljetek el mindent.

Azzal a tengerész lehuppant Amy legszebb márványborítású asztalára, majd kalimpáló lábakkal és tízcsomós sebességgel egy órán át be sem állt a szája, mígnem Jo néni a kapitány tiszteletére át nem cipelte a társaságot egy hatalmas családi teázásra.

{1} Charles Dickens Copperfield Dávid című regényének az egyik szereplője

{2} Énekek éneke, 2. fejezet

{3} Szabó Lőrinc fordítása (Shakespeare: Szonettek)