Fiaimnak, életem nagy szerelmeinek

Előhang

Kislányként órákon át sétálgattam egyedül a susogó erdőben, louisianai otthonom mögött, és csak énekelgettem. Odakint a szabadban egyszerre éreztem a szabadságot és a veszélyt. Gyerekkoromban anyám és apám állandóan veszekedtek. Apám alkoholista volt, nem csoda, ha féltem otthon. Odakint sem éreztem magam feltétlenül a mennyben, de legalább a saját világomban. Hívhatod mennynek vagy pokolnak, de az enyém volt.

Mielőtt hazamentem, követtem az ösvényt a szomszéd házig, keresztül a gondosan ápolt kerten, túl az úszómedencén. Volt egy sziklakertjük, tele apró, sima kavicsokkal, amik csapdába ejtették a forróságot, és jóleső melegséggel simogatták a bőröm. Lefeküdtem ezekre a kövekre, felnéztem az égre, s miközben lentről és fentről egyszerre járt át a melegség, azt gondoltam: Képes vagyok a magam útját járni. Képes vagyok valóra váltani az álmaimat.

Ahogy csendben ott feküdtem a köveken, Isten jelenlétét éreztem.

1.

Délen a gyereknevelés leginkább arról szólt, hogy tiszteld a szüleidet és tartsd a szád. (Mára visszájára fordultak a szabályok – most inkább szól arról, hogy tiszteld a kölykeidet.) Az én otthonomban soha nem engedték volna, hogy egy gyerek ellentmondjon a szüleinek. Lehetett bármilyen rossz is a helyzet, a hagyomány megkövetelte, hogy hallgass – vagy ha nem, számolj a következményekkel.

A Bibliában az áll, hogy a nyelved éles szablya.

Az én nyelvem és szablyám az éneklés volt.

Egész gyerekkoromban ezt csináltam. Énekeltem a rádióval, úton a táncórára. Énekeltem, ha valamiért szomorkodtam. Számomra az ének spirituális élmény volt.

A mississippi McCombban születtem, itt jártam iskolába, majd huszonöt mérfölddel odébb, a louisianai Kentwoodban éltem.

Kentwoodban mindenki ismert mindenkit. Az ajtókat nem zárták, a társasági élet a templomban és a kerti grillpartikon zajlott, és mindenki tudta, hogyan kell elsütni egy fegyvert. A környék legfontosabb történelmi emlékhelyének Camp Moore, a Jefferson Davis által épített konföderációs kiképzőbázis számított. A hálaadást megelőző hétvégén mindig felelevenítették a polgárháborús harcokat, ezért a korabeli katonai egyenruhát viselő emberek látványa a közelgő ünnepekre is emlékeztetett. Imádtam ezt az időszakot: a forró csokit, a pattogó tűz illatát a nappali kandallójában, az őszi falevelek színes pettyeit a földön.

Kis téglaházban éltünk, zöld csíkos tapéták és faburkolatok között. Kislányként Sonic módjára pörögtem: gokartoztam és kosaraztam, közben a Parklane Academy nevű keresztény iskolába jártam.

Az első megható, libabőrt okozó élményem az volt, amikor a mosókonyhában meghallottam énekelni a házvezetőnőnket. A családban mindig én intéztem a mosást és vasalást, de ha jobban álltunk anyagilag, anyukám hívott segítséget. A házvezetőnő gospelt énekelt, és szó szerint kitárta előttem egy új világ kapuját. Sosem felejtem el.

Azóta csak egyre erősebb bennem az éneklés iránti vágy és szenvedély. Az éneklés varázslat. Amikor éneklek, az vagyok, aki lenni akarok. Tisztán, szívből kommunikálok. Amikor énekelsz, nem a „Szia, hogy vagy…” szinten társalogsz. Képessé válsz arra, hogy sokkal mélyebb dolgokat is kimondj. Az éneklés elrepít egy varázslatos helyre, ahol már nem számít a nyelv, mert bármi lehetséges.

Mást sem akartam, csak kiszakadni a hétköznapi életből, és eljutni oda, ahol gondolkodás nélkül, bátran önmagam lehetek. Amikor egyedül maradtam a gondolataimmal, szorongások és félelmek törtek rám. A zene kioltotta ezt a háttérzajt, magabiztossá tett, és elrepített egy makulátlanul tiszta helyre, ahol kifejezhettem önmagam, hogy meglássanak és meghalljanak. Az éneklés révén eljutottam az isteni szférákba. Míg énekeltem, kívül kerültem ezen a világon. Az udvaron játszottam, mint bármelyik más kölyök, de a gondolataim, az érzéseim és a reményeim egészen máshol jártak.

Keményen megdolgoztam azért, hogy a dolgok úgy alakuljanak, ahogy én szeretném. Iszonyú komolyan vettem magam, amikor buta kis videókat vettünk fel Mariah Carey dalaira a barátnőm kertjében. Már nyolcévesen rendezőnek képzeltem magam. Abban a városban senki nem foglalkozott ilyesmivel, de én tudtam, milyennek akarom a világot, és próbáltam olyanná formálni.

A művészek azért alkotnak és játszanak szerepeket, hogy távoli világokba meneküljenek, és nekem pont egy ilyen menekülőútra volt szükségem. Az álmaimban akartam élni, az én kitalált mesevilágomban, és ha rajtam múlt, soha nem is gondoltam a valóságra. Az éneklés hídként kötötte össze a realitást a fantáziával – a világot, amiben éltem, azzal a másikkal, ahová kétségbeesetten vágytam.

*

A tragédia a családom vérében van. Középső nevem apai nagyanyámtól, Emma Jean Spearstől származik, akit csak Jeanként ismertek. Láttam róla képeket, és értettem, miért mondja mindenki, hogy a kiköpött mása vagyok. Ugyanaz a szőke haj. Ugyanaz a mosoly. Jean is fiatalabbnak tűnt a koránál.

Férje – a nagyapám, az idősebb June Spears – erőszakos fráter volt. Amikor Jean elveszítette az alig háromnapos kisbabáját, June beutaltatta a Délkelet-Louisianai Kórházba – egy mindenki szerint borzalmas mandeville-i elmegyógyintézetbe, ahol lítiummal tömték. 1966-ban, mindössze harmincegy évesen a nagymamám, Jean, agyonlőtte magát egy vadászpuskával a kisfia sírjánál, alig nyolc évvel a baba halála után. El sem tudom képzelni, milyen gyászt és fájdalmat élhetett át.

A June-hoz hasonló férfiakra délen azt szokás mondani, hogy „semmi sem elég jó neki”, „maximalista”, és „nagyon következetes apa”. Ha engem kérdezel, én sokkal nyersebben fogalmaznék.

Sportfanatikusként June addig ugráltatta apámat, míg már járni is alig tudott a kimerültségtől. Miután végzett a kosárlabdaedzésével, lehetett bármilyen fáradt és éhes, apámnak még száz kosarat dobnia kellett, hogy egyáltalán betehesse a lábát a házba.

June a Baton Rouge-i rendőrség járőreként dolgozott, s végül három feleségtől tíz gyermeke született. Amennyire tudom, soha senki egyetlen jó szót nem szólt élete első ötven évéről. Még a családomban is úgy tartották, hogy a Spears férfiakat ajánlatos messze elkerülni – kivált a nőknek.

Nem Jean volt az egyetlen asszony, akit June a mandeville-i elmegyógyintézetbe küldött. A második felesége is ott kötött ki. Apám egyik féltestvére azt mesélte, hogy June tizenegy éves korától szexuálisan zaklatta, mígnem tizenhat évesen elszökött otthonról.

Apám tizenhárom éves volt, amikor Jean meghalt annál a sírnál. Tudom, ez a trauma is közrejátszott abban, ahogy apám a testvéreimhez és hozzám viszonyult; abban, hogy számára sem lehetett elég jó semmi. Miközben a testvéremtől elvárta, hogy kitűnjék a sportokban, ő addig ivott, míg már gondolkodni se tudott. Ilyenkor néha napokra eltűnt. Ha mégsem, szélsőségesen agresszívan viselkedett.

June viszont meglágyult idősebb korára. Én már nem ismertem az erőszakos frátert, aki terrorizálta apámat és a testvéreit, csak a nagyapát, aki türelmesnek és kedvesnek tűnt.

*

Apám világa és anyám világa nem is különbözhetett volna jobban egymástól.

Anyám szerint az ő anyja – a nagymamám, Lilian „Lily” Portell – elegáns és kifinomult londoni családból származott. Olyan egzotikus légkör lengte körül, ami mindenkit megérintett. Az anyja brit volt, az apja Málta földközi-tengeri szigetén született, a nagybátyja könyvkötőként dolgozott. Az egész család játszott hangszereken, és mindenki imádott énekelni.

Lily a második világháború idején, a hadsereg egyik bálján találkozott egy amerikai katonával, Barney Bridges nagyapámmal, aki sofőrként a tábornokokat furikázta, és imádta a száguldást.

Barney ennek ellenére csalódást okozott neki, amikor magával vitte Amerikába. Lily azt képzelte, olyan élete lesz, mint Londonban. Ahogy New Orleansből Barney tehenészete felé tartottak, kinézett a kocsi ablakán, és aggasztónak találta, mennyire üres ez a világ. „Hol vannak a fények?” – kérdezgette folyton újdonsült férjétől.

Néha elképzelem Lilyt, ahogy áthajt a louisianai vidéken, és fürkészi az éjszakát, mielőtt rádöbben, hogy a délutáni teák és londoni múzeumok tágas, zenétől lüktető és eleven világa szorongatóan apróvá és fájdalmasan nehézzé szűkül. Ahelyett, hogy színházba vagy vásárolgatni járna, mostantól azzal telik majd az élete, hogy főz, takarít és tehenet fej.

Nagymamám magába zárkózott, és kismillió könyvet elolvasott, rögeszmés alapossággal takarított, és halála napjáig hiányolta londoni életét. A családom szerint Barney azért nem akarta visszaengedni Lilyt Londonba, mert úgy gondolta, ha egyszer elmenne, soha többé nem jönne haza.

Anyám szerint Lilyt annyira lefoglalták a saját gondolatai, hogy sokszor nekiállt leszedni az asztalt, mielőtt még a család végzett volna az étkezéssel.

Én csak annyit láttam, hogy a nagymamám gyönyörű, és imádtam utánozni a brit akcentusát. Azóta is boldoggá tesz, ha így beszélek, mert mindig ő jut róla eszembe: az én divatos dáma nagymamám. Mindig el akartam sajátítani a modorát és a dallamos hanghordozását.

Miután Lilynek volt pénze, anyám, Lynne, a testvére, Sonny, és a húga, Sandra mind szolid jólétben nőhettek fel, kivált a vidéki Louisiana viszonyai között. Noha a család protestáns volt, anyám katolikus iskolába járt. Kamaszkorában igazi kis szépségnek számított rövid fekete hajával. Az iskolában mindig a létező legmagasabb szárú csizmát és legrövidebb szoknyát viselte. A városban lakó meleg pasikkal bandázott, akik elvitték egy-egy körre a motorjukon.

Apám érdeklődését is felkeltette, ami nem csoda. S talán mert June olyan röhejesen keményen fogta, apám hihetetlen tehetségesnek bizonyult a sportokban. Sokan mérföldeket autóztak, csak hogy lássák őt kosarazni.

Az anyukám meglátta, és azt kérdezte: „Ó, ez meg ki?”

A kapcsolatuk mindenki szerint a kölcsönös vonzalomban és kalandvágyban gyökerezett, de mire én megérkeztem, a mézeshetek rég véget értek.

2.

Miután összeházasodtak, a szüleim egy kis kentwoodi házban laktak. Anyámat nem támogatta tovább a családja, így a szüleim nagyon szegények voltak. Meg persze fiatalok – anyám huszonegy, apám huszonhárom éves volt. 1977-ben megszületett a bátyám, Bryan. Amikor végül elhagyhatták azt az apró egérlyukat, ahol éltek, egy háromszobás kis tanyaházba költöztek.

Bryan születése után anyám visszament tanulni, hogy tanítónő lehessen. Apám olajfinomítókban dolgozott hegesztőként – kemény munka, ami hónapokig is eltarthat –, és egyre többet ivott, amit nemsokára az egész család megszenvedett. Anyukám szerint, mire néhány év házasság után Barney nagyapám, anyám apja meghalt egy autóbalesetben, apám már annyira belelovallta magát az ivásba, hogy Bryan első szülinapját is kihagyta. Bryan még totyogó kiskölyök volt, mikor apám berúgott egy karácsonyi bulin, és másnapra szőrén-szálán eltűnt. Anyám akkor mondta ki, hogy ebből elég. Lilyhez költözött. 1980 márciusában beadta a válókeresetet, de June és az új felesége addig könyörgött neki, míg visszafogadta apámat.

Egy ideig látszólag minden rendben ment. Apám felhagyott a hegesztéssel, és belevágott egy építőipari vállalkozásba. Később, rengeteg küszködés után, nyitott egy edzőtermet. A Total Fitness, ahogy nevezték, a város sok férfilakójából faragott testépítőt, beleértve a bácsikáimat is. Apám a házunk szomszédságában, egy melléképületben alakította ki az edzőtermet, ahová végtelen sorban érkeztek a kigyúrt fickók, hogy neonlámpák fényénél, tükrök előtt ugráltassák az izmaikat.

Apám lassacskán kezdett egyenesbe jönni. Abban a kisvárosban a legtehetősebb fickók közé tartozott. A családom hatalmas kerti bográcspartikat tartott, vagy épp őrült bulikat, ahol egész éjjel tartott a tánc. (Úgy sejtem, hogy a titkos összetevő a speed lehetett, miután akkoriban mindenki ezen élt.)

Anyukám óvodát nyitott a nővérével, Sandra nénikémmel. Frigyük megerősítéseként a szüleim vállaltak egy második gyermeket – engem. 1981. december 2-án születtem. Anyám azóta se hagyott ki egyetlen alkalmat sem, hogy emlékeztessen rá: teljes huszonegy órán át vajúdott velem.

*

Szerettem a családunk nőtagjait. Sandra nénikémet, aki a két fia mellé harmincöt évesen kapott egy meglepetésbabát: Laura Lynne unokatestvéremet. Miután alig pár hónap választott el minket, Laura Lynne-nel elmentünk volna ikreknek is, és persze a legjobb barátnők voltunk. Mindig is a testvéremként tekintettem Laura Lynne-re, és a pótanyámként Sandrára, aki büszke volt rám, és mindenben támogatott.

Habár Jean nagymamám elment, mire én megszülettem, nagy szerencsémre ismerhettem az ő anyját, Lexie Pierce dédanyámat. Lexie bűnösen gyönyörű volt hófehérre púderezett arcával és lángvörösre rúzsozott ajkával. Vérbeli rossznő hírében állt; ahogy idősödött, egyre inkább. Azt hallottam – és nem is esett nehezemre elhinni –, hogy hétszer ment férjhez. Hétszer! Érezhetően nem szívelte a vejét, June-t, de miután a lánya, Jean meghalt, felkarolta apámat és a testvéreit, azután a dédunokáit is.

Lexie-vel nagyon közel álltunk egymáshoz. Legszínpompásabb és legörömtelibb kislánykori emlékeim mind-mind hozzá fűződnek. Pizsipartit tartottunk, csak mi ketten. Este a sminkesszekrényében garázdálkodtam, másnap óriási reggelivel ébresztett. Legjobb barátnője, aki a szomszédban lakott, gyakran átugrott, és 1950-es évekbeli lassú balladákat hallgattunk Lexie lemezgyűjteményéből. Délután együtt szunyáltunk. Semmit sem szerettem jobban, mint mellette aludni, érezni a púdere és parfümje illatát, hallgatni mély és szabályos szuszogását.

Egy nap Lexie-vel elmentünk kikölcsönözni egy filmet. Ahogy elhajtottunk a videókölcsönzőtől, nekiszaladt egy másik autónak, és a kocsi egy kátyúban rekedt. Hiába próbáltunk kiszabadulni. Végül egy vontató mentett meg minket. A baleset megrémítette anyámat. Attól kezdve nem lóghattam többet a dédanyámmal.

– Még csak nem is volt baleset! – érveltem anyámnak. Könyörögtem neki, hadd láthassam Lexie-t, akit mindenkinél jobban szerettem.

– Nem, attól tartok, kezd szenilis lenni – felelte az anyám. – Már nem biztonságos, ha egyedül vagy vele.

A mi otthonunkban ezután is találkozhattunk, de nem ülhettem vele egy autóba, pizsipartit pedig végképp nem tarthattunk. Óriási veszteségként éltem meg. Nem értettem, hogyan tarthatnak veszélyesnek valakit, akit ennyire szeretek.

*

Akkoriban, ha épp nem Lexie-vel lógtam, legszívesebben szekrényekben bujkáltam. A családban vissza-visszatérő vicc volt: „Most épp hol lehet Britney?” A nénikém házában mindig nyomom veszett. Egész expedíciókat szerveztek a felkutatásomra, de csak mikor kezdtek pánikba esni, akkor nyitottam ki a szekrényajtót és fedtem fel magam.

Biztosan arra vágytam, hogy keressenek. Évekig ez volt a specialitásom – a rejtőzködés.

Ezzel is magamra irányítottam a figyelmet. Közben imádtam táncolni és énekelni. Énekeltem a templomi kórusban, valamint táncórákat vettem hétköznap háromszor, és szombaton is. Azután jöttek a gimnasztikaórák az egyórányira eső louisianai Covingtonban. Ami a táncot, éneket és gimnasztikát illette, nem tudtam betelni velük.

Ha az általánosban megkérdeztek, azt mondtam, ügyvéd leszek, de a szomszédok és a tanárok úgy gondolták, ha akarom, se kerülhetem el a Broadway-t. Idővel én is kezdtem „kis szórakoztatóművészként” tekinteni magamra.

Háromévesen táncoltam először közönség előtt és négyévesen énekeltem az első szólómat: a What Child Is This?-t egy karácsonyi műsorban, anyám óvodájában.

Rejtőzködtem, de egyben azt is akartam, hogy lássanak. A kettő igenis megy egyszerre. Ahogy a szekrény hűvös sötétjében kuporogtam, olyan aprónak éreztem magam, mintha bármikor eltűnhetnék, de mikor minden tekintet rám szegeződött, valaki más lettem, aki uralta az egész termet. Ahogy feszülős fehér naciban, teli torokból énekeltem, úgy éreztem, bármi lehetséges.

3.

– Ms. Lynne! Ms. Lynne! – kiáltozta a fiú. Alig kapott levegőt, ott lihegett az ajtónk előtt. – Azonnal jönnie kell! Gyorsan!

Azon a napon, négyéves koromban, a nappali kanapéján ücsörögtem, egyik oldalamon az anyukámmal, a másikon a barátnőmmel, Cindyvel. Kentwood tökéletesen megfelelt volna egy kisvárosi szappanopera helyszínéül – itt mindig volt valami dráma. Cindy az anyukámmal csacsogott a legutóbbi botrányról, míg én füleltem, és próbáltam követni az eseményeket, amikor kivágódott az ajtó. A fiú arcáról lerítt, hogy valami rettenetes dolog történt. Szívem kihagyott egy ütemet.

Anyámmal mindketten szaladni kezdtünk. Az utat épp akkor burkolták, és én mezítláb szaladtam a forró, fekete aszfalton.

– Au! Au! Au! – jajongtam minden lépésnél. Lenéztem a lábamra, és láttam, ahogy az aszfalt hozzátapadt.

Végül megérkeztünk a mezőre, ahol a testvérem, Bryan játszott a környékbeli kölykökkel. A quadjaikkal próbálták letaposni a magas füvet, amit fantasztikus ötletnek találtak, amekkora idióták voltak. A magas fűben persze nem látták egymást és frontálisan összeütköztek.

Biztosan láttam mindent, hallottam Bryan fájdalmas üvöltését és anyám rémült sikoltozását, mégsem emlékszem semmire. Szerintem Isten kiütött, hogy ne kelljen emlékeznem a fájdalomra és a pánikra, sem a testvérem összetört testére.

Helikopterrel vitték kórházba.

Amikor napokkal később meglátogattam, tetőtől talpig begipszelve találtam. Úgy tűnt, eltörte az összes csontját. Nekem, a kiskölyöknek persze az a fontos részlet ragadt meg, hogy a gipszbe fúrt lyukon át kellett pisilnie.

Az sem kerülte el a figyelmemet, hogy az egész kórtermet megtöltötték a játékok. A szüleim nem győztek hálát adni, amiért életben maradt, és annyira fájt nekik így látni a fiukat, hogy mindennap karácsonyt rendeztek neki. Anyámat a bűntudat is gyötörte. Máig túlságosan engedékeny vele. Fura, hogy egyetlen tizedmásodperc képes örökre megváltoztatni egy család belső dinamikáját.

A baleset miatt közelebb kerültem a testvéremhez. Fájdalmának őszinte és önzetlen elismerése formálta ezt a köteléket. Attól fogva, hogy hazaengedték a kórházból, nem tágítottam mellőle. Minden éjjel vele aludtam. Nem fekhetett a saját ágyába, mert még ekkor is tetőtől talpig gipsz borította, ezért különleges betegágyat kapott, én pedig egy kis matracot ennek lábánál. Néha felmásztam mellé és megöleltem.

Miután a gipsz lekerült, még évekig osztoztam vele az ágyán. Már egészen kicsi lányként tudtam – nemcsak a balesetből, de abból is, milyen kemény kézzel fogja apánk –, hogy a testvéremnek nehéz élete van. A támasza akartam lenni.

Végül, évek múltán, az anyám közölte velem:

– Britney, lassan hatodikos leszel. Meg kell tanulnod egyedül aludni.

Megráztam a fejemet.

Durcás kisbabaként viselkedtem – nem akartam egyedül aludni, de ő nem hagyta magát, ezért végül be kellett adnom a derekam.

Amint egyedül maradtam a saját szobámban, megtanultam élvezni ezt a privát szférát, de azért nagyon közel maradtunk egymással a bátyámmal. Szeretett, és én is őt – a leggyengédebb, oltalmazó szeretetet éreztem iránta. Nem akartam, hogy valaha bármi baja legyen. Láttam, hogy már épp eleget szenvedett.

Amint a testvérem kezdett jobban lenni, újra tevékenyen kivettük a részünket a közösség életéből. Miután ebben a kisvárosban alig pár ezren éltek, mindenki támogatta az év három nagy eseményét – a Mardi Grast, július negyedikét és a karácsonyt. Az egész város alig várta az ünnepeket. Mosolygós, integető emberek gyülekeztek az utcákon, és erre a pár napra maguk mögött hagyták hétköznapi életük minden drámáját, hogy önfeledten szórakozzanak, és nézzék a 38-as főúton komótosan felvonuló szomszédjaikat.

Az egyik évben mi, kölykök is elhatároztuk, hogy feldíszítünk egy golfkocsit a Mardi Gras-i felvonulásra. Talán nyolcan zsúfolódtunk fel rá – nyilván túl sokan. Hárman foglalták el az ülést, egy pár kétoldalt csimpaszkodott a kis tetőbe, még egy-ketten hátul lógtak. Úgy leterheltük azt a golfkocsit, hogy kis híján kidurrant a kereke. Mind tizenkilencedik századi öltözéket viseltünk, már nem emlékszem, miért. Én elöl, a nagyobb gyerekek ölében ültem, és lelkesen integettem mindenkinek. Csak az okozott gondot, hogy a sok gyerek és a négy lapos kerék megnehezítette a kocsi irányítását, nem beszélve az önfeledt nevetésről, integetésről és izgatottságról. Alig párszor mentünk neki az előttünk haladó autónak, de több nem is kellett, hogy kizárjanak a felvonulásból.

4.

Amikor az apám újra keményen inni kezdett, az üzletei lassan tönkrementek.

A pénzhiány okozta stresszt kiélezték apám szélsőséges hangulatingadozásai. Én különösen rettegtem attól, hogy beüljek mellé a kocsiba, mert vezetés közben magában beszélt. Egy szót sem értettem abból, amit mondott. Mintha a saját, külön világában lett volna.

Már akkor is értettem, hogy apámnak megvan rá az oka, amiért ennyit iszik. Sokat stresszelt a munkája miatt. Ma már tisztán látom azt is, hogy az italban keresett felejtést és vigaszt, miután az apja, June, sok éven át rémuralomban tartotta. Azt viszont nem is sejtettem, velünk miért olyan kemény – miért nem jó neki semmi, amit csinálunk.

Az a legszomorúbb, hogy mindig olyan apukát akartam, aki olyannak szeret, amilyen vagyok – valakit, aki azt mondja: „Csinálhatsz bármit, én feltétel nélkül szeretlek.”

Az apám közömbös, rideg és utálatos volt velem, de Bryannel még keményebben bánt. Olyan erőszakosan hajtotta, hogy kiemelkedő eredményeket érjen el a sportokban, ami már kegyetlenség volt. Azokban az években Bryan sokkal többet szenvedett nálam, mert apánk ugyanolyan brutálisan bánt vele, ahogyan June ővele. Bryannek akkor is kötelezően kosaraznia és fociznia kellett, ha a testalkata nem tette rá alkalmassá.

Apám eközben erőszakosan viselkedett az anyukámmal, ráadásul azok közé az alkoholisták közé tartozott, akik napokra felszívódnak. Az igazat megvallva mi csak örültünk, amikor eltűnt. Jobban örültem, ha nem is láttam.

Otthon töltött idejét az tette igazán elviselhetetlenné, hogy anyámmal néha egész éjjel veszekedtek. Apám annyit ivott, hogy már beszélni sem tudott. Nem tudom, hallott-e egy szót is abból, amit anyám a fejéhez vágott, de mi igen. Bryannel mi szenvedtük meg a haragja következményeit, amikor egész éjjel le sem hunytuk a szemünket. Anyánk sipítozásától visszhangzott az egész ház.

Egy szál hálóingben beviharzottam a nappaliba, úgy könyörögtem: „Csak adj neki enni, és fektesd le! Látod, milyen beteg!”

Olyasvalakivel vitázott, aki nem is volt magánál, de ő akkor se hallgatott rám. Dühösen visszacsörtettem a szobámba, azután további órákig meredten néztem a plafont és hallgattam a kiabálást, miközben szívből elátkoztam anyámat.

Hát nem rettenetes? Apám volt az, aki berúgott. Az ő alkoholizmusa miatt szegényedtünk el. Ő feküdt félájultan a fotelben, mégis anyám borított ki teljesen, mert az apám ilyenkor legalább csöndben volt. Mindennél jobban szerettem volna aludni, de anyám csak nem fogta be.

Dacára az éjszakai drámáknak, nappalra anyám olyan hellyé varázsolta otthonunkat, ahová szívesen jártak át a barátaim – legalábbis amikor apánk megtisztelt bennünket azzal, hogy máshol ivott. Az összes környékbeli kölyök megfordult nálunk. Tulajdonképpen kijelenthetjük, hogy menő és laza házban éltem. Volt egy magas bárpultunk, körötte tizenkét székkel. Az anyukám a tipikus déli háziasszonyt testesítette meg, aki sokat pletykál, de annál is többet cigizik a barátnőivel a bárpultnál (Virginia Slimst szívott, ugyanazt a márkát, amit most én), vagy épp telefonon trécsel velük. Felőlük akár halott is lehettem volna. A nagyobb kölykök bárszékeken ültek a tévé előtt, és játszottak. Én, a legkisebb, nem értettem a videójátékokhoz, ezért mindig meg kellett küzdenem a nagyobb gyerekek figyelméért.

A házunk felért egy állatkerttel. Én mindig a dohányzóasztalon táncoltam, hogy odafigyeljenek rám, míg anyám folyton Bryant kergette, és a kanapékon átugrálva próbálta elkapni egy kiadós fenekelésre, amiért megint visszabeszélt neki.

Megállás nélkül pörögtem: hol a nagyobb kölykök figyelmét próbáltam elvonni a videójátékokról, hol a konyhában ücsörgő felnőttekét a beszélgetésről.

– Elég már, Britney! – ripakodott rám anyám. – Társaságunk van! Viselkedj szépen. Mint egy jó kislány.

Oda se bagóztam. És mindig megtaláltam a módját, hogy felkeltsem mindenki figyelmét.

5.

Csendes voltam és apró, de az énekléstől életre keltem, és eleget gimnasztikáztam ahhoz, hogy a mozgás is jól menjen. Ötévesen beneveztem egy helyi táncversenyre. A műsorom abból állt, hogy tánc közben cilindert viseltem és botot pörgettem. Győztem. Anyám ezután kezdett elvinni a környéken rendezett versenyekre. A régi fotókon és videókon a létező legröhejesebb dolgokat viselem – harmadikos koromban, egy zenés darabban buggyos lila pólót, a fejem tetején óriási lila masnival, mintha karácsonyi ajándék lennék. Leírni is szörnyűség.

Kezdtek megismerni a tehetségkutatókon; megnyertem egy regionális versenyt Baton Rouge-ban. A szüleim hamarosan elkezdtek egyre nagyobb léptékben gondolkodni, túl az iskolai tornatermi fellépéseken és díjátadókon. Amikor az újságban meglátták a The All New Mickey Mouse Club toborzójának hirdetését, úgy döntöttek, ott a helyünk. Nyolc órát autóztunk Atlantáig. Kétezernél is több kölyök gyűlt össze. Ki kellett tűnnöm valahogy – főként, hogy érkezésünk után kiderült, csak tíz év feletti gyerekeket keresnek.

Amikor a castingot vezető Matt Casella megkérdezte, hány éves vagyok, már nyitottam a szám, hogy bemondjam a nyolcat, azután eszembe jutott a tízéves korhatár, és kiböktem: „Kilenc!” A rendező kétkedve nézett rám.

A meghallgatáson a Sweet Georgia Brownt énekeltem, miközben táncoltam és bedobtam néhány gimnasztikai elemet.

Az ország minden részét képviselő, többezres kört idővel leszűkítették maroknyi kölyökre, köztük egy Kaliforniából érkezett és nálam néhány évvel idősebb gyönyörű lányra, akit Keri Russellnek hívtak.

Egy Pennsylvaniából jött lánynak, Christina Aguilerának és nekem azt mondták, hogy nem férünk be a keretbe, de tehetségesek vagyunk. Matt úgy gondolta, könnyen lehet, hogy bekerülünk a műsorba, ha majd kicsit idősebbek és tapasztaltabbak leszünk. Az anyukámnak azt mondta, hogy szerinte New York Cityben kellene szerencsét próbálnunk. Ajánlott egy ismerős ügynököt, aki segített az ifjú előadóknak elindulni a színház világában.

Nem mentünk oda azonnal. Még vagy hat hónapig Louisianában maradtam, és dolgozni kezdtem: felszolgáltam Lexie haléttermében, a Granny’s Seafood and Deliben, hogy besegítsek.

Az éttermet borzasztó halszag lengte be, de a kaja hihetetlen volt – elképesztően finom. A kölykök hamar rá is kaptak a helyre. Középiskolás éveiben a bátyám a raktárba járt berúgni a haverjaival. Ezalatt én odalent kilencévesen kagylót pucoltam és ételeket szolgáltam fel, miközben pipiskedve forgolódtam a csini kis rucijaimban.

*

Az anyukám elküldött egy rólam készült felvételt Nancy Carsonnak – az ügynöknek, akit Matt ajánlott. A videón a Shine On, Harvest Moont énekeltem. Bejött: New Yorkba hívtak személyes találkozóra.

Miután énekeltem Nancynek az irodájában, húsz emelet magasan, Manhattan szívében, visszaültünk a vonatra, és hazamentünk. Addigra hivatalosan is leszerződtetett egy tehetségkutató ügynökség.

*

Nem sokkal azután, hogy visszatértünk Louisianába, megszületett a kishúgom, Jamie Lynn. Laura Lynne és én órákat játszottunk vele a babaházban, mintha ő is az egyik játék babánk lenne.

Néhány nappal azután, hogy hazahozta a kisbabát, épp egy táncbajnokságra készültem, amikor anyám kezdett furán viselkedni. Összeöltött egy szakadást a jelmezemen, de miközben a tűvel és cérnával ügyködött, hirtelen elege lett, és félredobta az egészet. Nem úgy látszott, mintha tudná, mit csinál. Oké, az a jelmez tényleg szarul nézett ki, de akkor is be kellett fejeznie.

– Anya! – háborodtam fel. – Miért dobtad el a jelmezemet?

Azután hirtelen megjelent a vér. Vér mindenhol.

Szülés után valamit nem varrtak össze rendesen. Dőlt belőle a vér. Sikítoztam az apám után.

– Mi van vele? – kérdezgettem. – Mi van vele?

Apa berontott és elszáguldott vele a kórházba. Egész úton visítoztam.

– Valami nagy baj van anyuval!

Kilencéves voltam. Bárki számára traumatikus élmény, ha az anyjából dőlni kezd a vér, de egy ekkora gyerek szabályosan halálra rémül. Életemben nem láttam még annyi vért.

Amint beértünk a kórházba, az orvosok rögtön rendbe hozták, nagyjából egy szempillantás alatt. Nem úgy tűnt, mintha bárki nyugtalankodna miatta. A szülés utáni vérzés nyilván nem számított ritkaságnak, az én emlékeimbe mégis mélyen beleivódott.

Gimnasztikaórán mindig meggyőződtem róla, hogy az anyám az üveg túloldalán várja, mikor végzek. Reflexből tettem, ez kellett ahhoz, hogy biztonságban érezzem magam. Azután egy nap szokás szerint az ablakra néztem, és nem állt mögötte. Pánikba estem. Elment. Eltűnt! Talán örökre! Sírva fakadtam. Térdre rogytam. Azt hihették, hogy épp meghalt valakim.

A tanárom odaszaladt, hogy megvigasztaljon.

– Mindjárt visszajön, szívem – hajtogatta. – Minden rendben! Biztos csak kiugrott a Walmartba.

Kiderült, hogy anyám pontosan ezt tette: kiugrott a Walmartba. De mégsem tudtam megnyugodni. Nem tudtam feldolgozni a távozását. Amikor látta, mennyire felzaklatott a távolléte, az órák alatt többé nem hagyta ott azt az ablakot. Az elkövetkező években sem tágított mellőlem.

Kislány voltam nagy álmokkal. Akkora sztár akartam lenni, mint Madonna, Dolly Parton vagy Whitney Houston. Voltak egyszerűbb álmaim is, amiket valahogy mégis nehezebbnek tűnt beteljesíteni, sőt, még azt is túl becsvágyónak éreztem, hogy kimondjam őket: Azt akarom, hogy az apám ne igyon többet. Azt akarom, hogy az anyám ne kiabáljon többet. Azt akarom, hogy mindenki rendben legyen.

A családomban bármikor bármi elromolhatott. Ezen nem változtathattam. Csakis szereplés közben váltam sebezhetetlenné. Ahogy ott álltam abban a manhattani irodában, egy olyan nő előtt, aki valóra válthatja az álmaimat, végre valami fölött átvehettem az irányítást.