Fordította

Farkas Veronika

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Lucy Diamond – The Best Days of Our Lives

First published in Great Britain in 2022 by Quercus Editions Ltd

Carmelite House

50 Victoria Embankment

London EC4Y 0DZ

An Hachette UK company

Copyright © 2022 Lucy Diamond

The Best Days of Our Lives © Lucy Diamond, 2023

All rights reserved.

Borító © Micaela Alcaino

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN  978 615 641 470 0

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Helfrich Judit

Előkészítés Helfrich Judit

Ebook Hársfai László

Korrektúra Mandl Orsolya

Prológus

Egy év alatt rengeteget változhat minden. Pontosan tizenkét hónappal ezelőtt, ugyanennek a napnak a reggelén Leni arra ébredt, hogy Adam az ealingi lakásuk konyhájában zörög: meglepetésreggelit készít neki. Persze, nem volt tökéletes a kapcsolatuk – gyakran veszekedtek, mindketten sokat aggódtak amiatt, hogy sikeres lesz-e az utolsó kör IVF –, de Adam legalább a buggyantott tojásból, kávéból és narancsléből álló reggelibe mindent beleadott. Még a kertbe is kisétált egy szál bokszerben, hogy levágjon néhány fehér tearózsát, és betegye őket egy pohár vízbe. A virágok bársonyos, illatos feje ott bólogatott a tálcán, amikor a férfi egy lelkes „Boldog szülinapot!” kiáltás kíséretében belépett a hálószobába. Más szóval, igyekezett – mindketten igyekeztek –, és amikor Leni meglátta ott az ajtóban, ahogy minden tőle telhetőt megtesz azért, hogy hitelesen alakítsa a szerető férjet, arra gondolt: Oké, képesek leszünk rá. Menni fog ez nekünk.

Egy évvel később már egy másik hálószobában kezdte a napját, egy kisebb, olcsóbb lakásban, teljesen egyedül, mármint vörös mentett macskáját, Hamisht leszámítva. Hamish egyelőre csak egy döglött egérrel járult hozzá az ünnepi hangulathoz, amit aznap hajnalban a konyha padlóján hagyott. Leni el tudta volna képzelni a napját e nélkül az ajándék nélkül.

– Értékelem az igyekezetedet, Haymo – mondta, miközben felkapta a merev kis hullát egy darab papírtörlővel, és fájdalom hasított a szívébe a törékeny, rózsaszín lábacskák láttán. – De tudod, a kevesebb néha több. Érted, pajtás?

Kinyitotta a hátsó ajtót; csak május közepe volt, mégis szokatlanul melegnek tűnt az időjárás. Egy fehér káposztalepke cikázott végig ide-oda libbenve a kertben, és pergamenszerű szárnyainak csapkodása biztató jelnek tűnt. Ne add fel, emlékeztette magát Leni, miközben a napfény kedvesen, aranysárgán cirógatta csupasz lábszárát. Repülj tovább. A családja megígérte, hogy aznap meglátogatják, és együtt ünnepelnek vele, megtöltik a lakását nevetéssel és csacsogással, majd esznek, isznak, nosztalgiáznak. Lenit ismét beburkolja a megszokás és a valahova tartozás ismerős paplana, a rengeteg korábbi születésnap és jó pillanat rétegei a múltból. Tessék. Ők a te embereid. Akik mindig melletted állnak, nem emlékszel?

Most jön a fordulópont, próbált lelket önteni magába, miközben zuhanyozni indult. Az élet harmincötnél kezdődik.

És ki tudja, lehet, hogy jövő ilyenkorra már őrülten szerelmes lesz egy jóképű hercegbe, ragyogni fog a váratlan terhességtől („Ez így volt megírva!”), és boldogan várja élete újabb fejezeteit. Valahol biztosan létezik egy jó befejezés, ebben nem kételkedett.

– Hahó! Van nálad gyertya, Len?

Ekkor már pár órával későbbre járt, és Alice a konyhában állt, kezében egy tányérral, amelyen piramisalakzatba rendezte a csokoládés brownie-kat. Pont olyan száraznak és keménynek tűnnek, mintha tényleg kövek lennének, gondolta Leni, miközben felnézett a sült csirke szeleteléséből. „Persze, majd én hozok tortát!” – mondta Alice még hét közben, mert ő készítette a legjobb süteményeket a családban, és a születésnapi tortáira különösen büszke volt. Egy évvel korábban például egy elképesztő csokoládés-törökmogyorós szuflékölteménnyel állított be, még egy évvel azelőtt pedig egy ördögien csábító csokoládétortával, amelynek a tetejét praliné díszítette. Lelki szemei előtt megjelent a húga, amint éppen valami új csokoládés remekművet kever ki neki, s ettől Leniben szikrányi remény gyúlt, amely fényt és melegséget hozott ebbe a hideg, sötét világba. Ám ezúttal Alice csak egy bolti csomagolású brownie-val állított be hozzá, továbbá olyan kifogásokkal, mint hogy „egyszerűen borzalmasan sok munkám volt”, és az a szikra azonnal ki is aludt.

De ez nem számít, mondogatta magának Leni. A tortáknál fontosabb dolgok is vannak a világon. És egyébként is – öröm az ürömben –, Alice legalább Noah-t nem hozta magával. A férfit állítólag ismét migrén gyötörte. Elképesztő, hogy mindig akkor csap le rá ez a szörnyű kór, amikor a barátnője kedvéért kellene megtennie valamit.

– Tortagyertya? Sajnálom, nincs – válaszolta Leni, miközben lecincálta a csirkéről a combokat.

Amikor ő és Adam elváltak, a férfi maradt az ealingi lakásban, és Leni költözött ki onnan, ennek következményeképpen az összes, nagyjából semmire sem jó aprósága, ami egy házasság során felgyűlik – a tartalék elemek, tortagyertyák és celluxok –, a régi lakás konyhafiókjaiban maradt. Leni kisstílűnek érezte volna, ha bármit is elpakol ezek közül, most viszont ismét arra kellett gondolnia, hogy mi mindent elveszített.

– Ajaj – szólalt meg Molly a helyiség túlsó végében.

„Kompakt, egy légterű lakóhelyiség” – jellemezte az ingatlanügynök a lakást, amikor Leni Nyugat-Londonban bóklászott, hogy végignézze azt a néhány egy hálószobás lakást, amely belefér egy elvált tanítónő költségvetésébe. Ez azt jelentette emberi nyelven, hogy a konyha egyik végében állt a kanapé a tévével, és Will, Leni öccse pillanatnyilag ott üldögélt vihogó, hajdobáló barátnőjével, Mollyval. Leni most találkozott először a lánnyal – Will mellett mintha forgóajtón át váltogatták volna egymást élete szerelmei –, és az ifjú pár kapcsolata a jelek szerint az elválaszthatatlanság szakaszában járt. Molly azóta Will ölében ült, hogy megérkeztek, a fiú pedig a vágyakozástól kábultan bámulta.

– Az egy csirke? – kérdezte a hajdobáló, jóval hangosabban suttogva a kelleténél. – Bébi, szóltál a nővérednek, hogy én vegetáriánus vagyok, ugye?

Leni álla megfeszült, a keze pedig szorosabban kezdte markolni a kést, mert nem, Will természetesen semmi ilyesmiről nem szólt neki.

– Rengeteg zöldség lesz – mondta derűsen, anélkül hogy megfordult volna. Azon a hangján beszélt, amit az osztályába járó kilencévesekkel is használt: vidám, de határozott tónusban. Ugye, nem fogsz hisztérikus jelenetet rendezni emiatt?

Megpróbálta elkapni Alice tekintetét. Ők ketten régen hagyományt teremtettek Will barátnőinek szakítás utáni alapos kielemzéséből, és Leni elképzelte Alice tágra nyílt tekintetű, gonoszkodó „Az egy csirke?” paródiáját, az összes modorossággal együtt – ám a húga most másfelé figyelt, a konyhaszekrényeket túrta fel éppen.

– És mi a helyzet a szórócukorral? – kérdezte. – Vagy az ehető csillámporral?

Szerencsére ebben a pillanatban megszólalt az ajtócsengő, és Leni zúgó fejjel kimenekült a konyhából. Úgy érezte, mintha aznap minden kisiklott volna a megszokott kerékvágásból, mintha egyáltalán nem lenne képes beleringatni magát abba a bensőséges, vidám hangulatba, amit korábban elképzelt, amikor erről a kis ünnepségről álmodozott. Alig pár hónap telt csak el a válása óta, még nagyon kimerültnek és sebezhetőnek érezte magát; már abban sem volt biztos, hogy képes akként a normális emberként viselkedni, amilyennek ismerték. Túl karót nyelt lenne? Meg kellene próbálnia nagyobb lelkesedést tanúsítani az ehető csillámpor és társai iránt? Felderengett benne az előző napi furcsa találkozás emléke – a férfié, aki felkapta a fejét, amikor meghallotta a nevét. „Micsoda véletlen! – mondta pislogva és idegesítő intenzitással bámulva őt. – Valaha én is ismertem egy Leni McKenzie-t.”

Aha, én is, gondolta Leni most magában. Azt kívánom, bárcsak összekapná már magát, és visszatérne.

– Boldog születésnapot, kedvesem! Úgy sajnálom, hogy ennyire elkéstünk! Borzalmas dugó volt, utána pedig egy örökkévalóságba telt parkolóhelyet találni. De végre megérkeztünk!

Valóban megérkeztek, alig két óra késéssel: Leni anyukája, Belinda és a partnere, Ray. A sárga selyemblúzt és rengeteg nyakláncot viselő Belinda celofánba csomagolt pünkösdirózsa-csokrot hozott Leninek, ami hangosan zörgött a hátán, amikor az anyja parfümillatú karjaiba zárta őt. Leni mindennek ellenére boldogan simult az ölelésébe, alig várva, hogy elmesélhesse neki az előző napi váratlan eseményt. Ki nem fogod találni, ki jelent meg a munkahelyemen! – fogalmazgatta előre, hogy mit fog mondani, várva, hogy Belinda szeme hirtelen elkerekedjen, és az a jellegzetes nevetése felbugyogjon a torkából. Az anyja imádta a meglepetéseket.

Ez azonban még ráért; abban a pillanatban Belinda éppen hangos nyaklánccsörgés közepette bontakozott ki a karjaiból, s a testbeszéde azt fejezte ki, hogy nagyon szeretne rátérni a következő napirendi pontra.

– Apád jelentkezett? Ő is csatlakozik hozzánk? – kérdezte, határozottan Leni szemébe nézve.

– Nem, nem beszéltünk.

Leni Rayt is megölelte, aki szokás szerint hosszú ujjú pólót viselt, az elején valami ismeretlen együttes nevével, és farmert. Régebben a zeneiparban dolgozott, és ennek következtében elég zűrös helyzetekbe keveredett. Utána szakmát váltott, és tájkertész lett, de továbbra is úgy öltözködött, mint aki fellépni készül. Újabban társadalmilag elfogadottabb veszélyes tevékenységekkel emelte meg az adrenalinszintjét: siklóernyőzéssel és snowboardozással. Néha még Belindát is sikerült rábeszélnie, hogy csatlakozzon hozzá, amin Leni és Alice rendkívül jól szórakoztak. (Leni a mai napig Belinda látványát idézte fel, ha fel akarta vidítani magát: úgy érezte, hogy még a halálos ágyán is képes lenne kacagni a bungee jumpingos beülőbe kötözött anyja végtelenül riadt arckifejezésén.)

– Őt is meghívtam, bár szerintem azonnal el is felejtette – folytatta Belinda, szándékosan lekezelő modorban, nehogy kiderüljenek a valódi érzelmei.

Leni apja… Hát most komolyan: ha létezik állatorvosi ló a pszichoterápiában, akkor ő az. Az ember azt hinné, hogy ennyi év után, amelyek során egyik új feleség a másik után jelent meg a Tony McKenzie-esztrádműsor mellékszerepeiben, a család többi tagja immunissá vált az apa irántuk tanúsított viszolyogtató közömbösségére, időnként mégis fájdalmas volt számukra a dolog.

„Gondoltál már arra, hogy talán van valamilyen feloldatlan traumád az apáddal kapcsolatban?” – kérdezte egyszer Lenitől Adam, mire a lány addig nevetett, amíg meg nem fájdult a hasa, aztán csúnyán nézett rá.

– Apa… Várj, határozottan úgy érzem, hallottam már ezt a szót valahol. Segítenél felidézni, hogy mit is jelent?

– Még csak SMS-t sem írt?

Belinda felháborodottnak tűnt, miközben elindultak a többiek felé. Azonnal zörgés támadt, amint Hamish egyetlen pillantást vetett Rayre, mielőtt kislisszolt a macskaajtón. Mióta csak csontsovány kóbor cicaként bekerült a menhelyre, bizonyos férfiakat ránézésre utált.

– Nem – erősítette meg Leni kurtán, és a hangja élére még Alice is felkapta a fejét a csillámporküldetése közepette, majd a nővére megmentésére sietett.

– Anya! Ray! Már azt hittük, hogy elraboltak titeket – mondta. Átszelte a helyiséget, hogy mindkettejüket magához ölelje, s futólag megérintette Leni karját, jelezve, hogy átveszi őket.

– Tegyem az asztalra a zöldségeket, Len?

– Jaj, kedvesem, már el is készítetted az ebédet! – kiáltott fel Belinda, amikor meglátta a sült csirkét és a lábasokban párolódó zöldségeket. – Azt hittem, ezt én fogom megcsinálni ma helyetted!

– Hát igen, két órával ezelőtt még én is ezt hittem, Anya – felelte Leni, abban reménykedve, hogy inkább humorosnak tűnik, mint simán csak ingerültnek. Belinda a világ legnagylelkűbb embere volt, ha szívességeket kellett felajánlani, de soha nem lehetett biztosra venni, hogy tényleg be tudja váltani az ígéreteit az adott napon. „B terv, mint Belinda!” – mondogatta egymásnak Leni és Alice gyakran. – Úgy gondoltam, jobb, ha inkább nekilátok – fűzte még hozzá az ünnepelt.

– De a saját születésnapodon… jaj, ne, ettől rettenetesen érzem magam! – emelte a kezét az arcához az anyja.

Egy évvel korábban Leni még megnyugtatta volna, hogy nem számít; aznap kezdte úgy érezni, hogy talán mégis. Az is számított, hogy fültanúja volt annak, amint Molly szánakozva azt dünnyögte Willnek: „Harmincöt éves, és nincs senkije? És ebben a lepukkant lakásban él? Azt hiszem, én felkötném magam a helyében…”, amikor azt hitte, hogy Leni nincs hallótávolságban. A vacak bolti süti is számított, ahogy az apja érdeklődésének a teljes hiánya is. És most már bármelyik pillanatban bejelenthette Belinda, hogy egy újabb barátnője is nagymama lesz. Leni úgy érezte, ha ez bekövetkezik, felsikít. És amennyiben pont a kezében lesz még a filézőkés, mindenki jobban teszi, ha nagyon vigyáz magára. Az biztos, hogy az anyja sárga selyemblúza nem úszná meg szárazon ezt a dolgot.

Mély levegő, szólt rá magára. Higgadt, kedves gondolatok.

– Ki kér egy italt? – kérdezte, miközben kinyitotta a hűtőszekrényt, és kivett belőle egy párás, zöld üveges proseccót. Most már semmiképpen nem lesz túl korán a dugó halk pukkanásához és ahhoz az első hideg kortyhoz, gondolta sötét hangulatban. Egy pillanatra fájdalom hasított a szívébe, ahogy felidézte a korábbi születésnapjait, amelyeken Adam töltötte be a rendezvényszervező szerepét, és ő spriccelte a poharakba a pezsgőt. A férfi mindig pazar, látványos fogásokat készített, amelyekkel csodálatot és elismerést sikerült kiváltania a vendégekből, koktélokat kevert (minél felháborítóbbakat, annál jobb), és mindenkit megnevettetett a buli karizmatikus lelkeként. Ugyanakkor annak, ha az ember a buli karizmatikus lelkének a felesége, árnyoldalai is vannak. Például aránylag hamar idegesítővé tud válni, ha folyamatosan ismeretlen nők csüngenek a férjünk összes szaván. Leninek egyáltalán nem hiányoztak az Adam zsebében talált telefonszámos cetlik, sem az a paranoia, amely mindig a hatalmába kerítette, valahányszor a férje késve ért haza. Továbbá, ha már itt tartunk, bár a látványfőzés szép és jó, ha Adam lett volna szíves őt is megkérdezni, Leni minden egyes alkalommal a jól bevált sült csirkét választotta volna.

De mindez már a múlté, emlékeztette magát. Adamnek immár az új párja családját kell elkápráztatnia, nem igaz? És egyébként is, az a jóképű herceg, aki bármelyik pillanatban felbukkanhat Leni életében, nemcsak utolérhetetlen lesz a konyhában, hanem még szerény is ezen a téren. Elbűvölő, beképzeltség nélkül. Azt képzeld el!

– Kér valaki egy kis bubisat? – kérdezte derűs hangon.

– Buborékok! – kiáltott fel Molly, mintha ötéves lenne. – Igen, kérek szépen.

– Nagyszerű – tette hozzá Belinda, miközben odalépett, hogy átvegye a sorsára hagyott csirkét. – Hadd folytassam ezt, amíg te töltögetsz!

– Mindenkinek van pohara? – kérdezte Leni, miközben megszámolta a pezsgőskelyheket. Ray újabban nem ivott alkoholt, de Will, Molly és Belinda mindnyájan igennel válaszoltak. Alice közben a csaphoz lépett, és vizet töltött a saját poharába.

– Nekem ez is jó, köszönöm – mondta, miközben hagyta, hogy hosszú gesztenyebarna haja az arcába hulljon, talán azért, hogy ne kelljen Leni szemébe néznie.

– Ó!

Leni tenyere hirtelen nyirkossá vált a palackon, a gyomra pedig kavarogni kezdett, miközben fejben már két lépéssel előrébb járt. Az átmeneti szolidaritás, amely pár pillanattal korábban még összekötötte a húgával, mintha teljesen elpárolgott volna. Csak nem azt akarja mondani Alice…? Ez azt jelenti, hogy…? Görcsbe rándult a gyomra, és alig bírt úrrá lenni a felindulásán. Alice halványkék halásznadrágot viselt, rövid ujjú, fekete selyemblúzzal, és Leni azon kapta magát, hogy a testvére alakját próbálja feltérképezni, azt méregeti, nem nagyobb-e a hasa egy kicsit a szokásosnál, nem rejteget-e valamit a laza felső alatt.

Te jóságos ég. Nem bírta volna elviselni, ha Alice gyereket vár. Úgy érezte, ebben az esetben azonnal holtan esne össze az irigységtől és a keserűségtől azok után, ami történt. Persze eltökélte, hogy leplezni fogja az érzelmeit, tökéletes alakítást nyújt majd – „Ó, ez igen! De izgalmas!” –, mert mostanra már pontosan tudta, mit kell mondania. És ő lesz a világ legszuperebb leendő nagynénije is – cuki kis ruhácskákat vásárol, soha nem felejti el felhívni Alice-t az ultrahangos vizsgálatai után, folyamatosan lelkes, csodálattal teli tekintettel nézi majd, miközben a szívére szorítja a kezét, utána pedig hazamegy, és álomba sírja magát a kanapén irigységében.

Kidurrantotta a pezsgősdugót az üvegből, de már nem érezte azt, hogy olyan biztosan áll a lábán, miközben testvérhez méltatlan gondolatok kergették egymást a fejében. Alice tényleg gyereket készül szülni annak az idióta Noah-nak? Régen, még gyermekkorukban mindig arról álmodoztak, hogy egy herceghez és egy báróhoz mennek majd feleségül, és szomszédos kastélyokban fognak élni. Leni Antonio hercegnek keresztelte el a képzeletbeli jövendőbelijét, bár az illető futott még Brad herceg, Keanu herceg és Idris herceg néven is később, annak függvényében, hogy kiért rajongott éppen.

– És… Darren báró – vágta rá Alice. Ez a név évekig fennmaradt. Hát nem lenne képes Alice csak egy kicsit kitartani még álmai jóképű, kastélytulajdonos Darren bárója mellett ahelyett, hogy beérné a jóképű, de sekélyes Noah-val?

Belinda, aki a csirkemellet fűrészelte éppen, a jelek szerint észre sem vette ezt a kis szavak nélküli súrlódást a lányai között. Leni meg is lepődött, hogy nem csillant fel a szeme reménykedve, azt hallván, hogy Alice rá nem jellemző módon visszautasítja az alkoholt. Az anyja azonnal kötött egy kis fehér babasapkát, amikor Leni és Adam először belevágtak az IVF-be, a második körnél pedig egy sárga kardigánt horgolt. Amikor az utolsó próbálkozásuk sem járt sikerrel, Belinda pamutruházat-termelése megtorpant, az optimizmusukkal együtt. Alice talán képes lesz megadni az anyjuknak, amire az vágyik, miután Leni újra és újra kudarcot vallott.

Ne már. Szedd össze magad! Családi idill, ne feledd! Leni, örülve a lehetőségnek, hogy elrejtheti az arcát, leguggolt a konyhaszekrény elé, hogy kivegye belőle a legszebb tányérjait – azt a készletet, amelyet Adam vett neki karácsonyra három évvel azelőtt, a türkizkék, repedésmintás porcelánt szilvakék és smaragdzöld árnyalatokkal –, de remegtek az ujjai. Elképzelhetőnek tartotta, hogy az a pohár prosecco, amit az imént hajtott fel egyetlen kétségbeesett húzásra, volt ekkora hatással a koordinációjára, vagy talán csak túlságosan izzadt a keze, így amikor felállt, és megpróbált átférni Ray mögött, aki a borsóról csorgatta le éppen a főzővizet a mosogatónál, megtántorodott, és valahogy kiejtette a kezéből a tányérokat, amelyek ripityára törtek a padlón.

– Jesszusom! – sírt fel, amikor meglátta a szilánkokat. – Jaj, ne!

Ez csak egy étkészlet, korholta magát később, amikor végre mind a hatan ott szorongtak a kis asztal mellett, hogy megebédeljenek, és már kiosztotta azt a négy egyszerű, fehér tányért, amelyeket mindennapos használatra vett, plusz a műanyag kempingtányérokat, amiket sikerült előásnia valahonnan. Rosszabb dolgok is történhetnek, és történtek is már. Lehet, hogy később össze tudom ragasztani a darabkákat, gondolta, miközben még több bort ivott, és hősiesen igyekezett részt venni a beszélgetésben. Mosolyogva. De abban a pillanatban, amikor a tányérok kicsúsztak a kezéből, és számtalan színes szilánkra törtek szét a konyha padlóján, térdre rogyott mellettük, és könnyekben tört ki – a porcelán miatt, a házassága miatt, az egész élete miatt.

Amikor ennyi minden darabokra hullik, hogy a fenébe lehet egyáltalán elkezdeni összeragasztgatni a maradványokat?

Első fejezet

Jóval azelőtt, amikor még csak nyolcéves volt, Alice egy darabig fuvolaórákra járt az általános iskolában. Két osztálytársával egy csoportba került – Joe McPheevel és Becky Braithwaite-tel –, de a tanítónő, Mrs. Janson valamiért pikkelt rá, és minden héten másik gúnynéven szólította. Például Vakarcsnak, valószínűleg azért, mert alacsonyabb volt Joe-nál és Beckynél, és nyári gyerekként beletelt egy kis időbe, amíg utolérte őket. Vagy Töpszlinek. Alice mindig megpróbált vele nevetni, képtelen volt azonban elnyomni azt a szorongató érzést a gyomra mélyén. Nagyon zavarta a dolog. Az összes többi felnőtt kedvesen beszélt vele azelőtt. Sőt, akár azt is megkockáztatta volna, hogy a legtöbb felnőttnek elég határozott véleménye van a gúnyolódásról. Akkor meg hogy lehet, hogy az a néni megengedhet magának ilyesmit? Ő csinált valami rosszat?

A nővére, Leni akkor már az általános iskola utolsó évét végezte. A hatodikosok többletfeladatokat is kaptak – nekik kellett beszedniük a naplókat, különböző apróságokat elintézniük, és felszolgálniuk a kávét vagy teát az iskola látogatóinak. Az osztályfőnök ezt „gyakorlati tudnivalóknak” nevezte, de mindenki tudta, hogy csak ingyenmunkáról van szó. Úgy hozta a sors, hogy aznap éppen Leni volt az ügyeletes, és nemsokára be is lépett a zeneórára, óvatosan egyensúlyozva egy csésze kávét a tálcáján, pont abban a pillanatban, amikor Mrs. Janson azt mondta: „Te jóságos ég, inkább hagyjuk ezt, Joe! – miután a fiú kerékbe tört egy könnyű skálagyakorlatot. – Lássuk, a Törpének hogy megy!”

Alice egészen addig a pillanatig boldogan mosolygott a nővére láttán, de amikor felfogta, mit is mondott Mrs. Janson – Törpe?! –, azonnal letaglózta a szégyen hatalmas hulláma. Elfordította a tekintetét, előtte azonban még észrevette, ahogy Leni szemöldöke felszalad a meglepetéstől. Rákvörösen emelte az ajkához a fuvolát, és nem is tudott koncentrálni, amíg meg nem hallotta a kávéscsésze halk koccanását az asztalon, majd az ajtó csukódását, ahogy a nővére kiment rajta.

– Mindig így beszél veled? – kérdezte tőle Leni aznap este.

A két lány egy szobában aludt. Leni éppen az ágyán heverészett, a lerágatlan körmeit csodálva. Az anyjuk, Belinda azt mondta, hogy ha képes egy egész hónapig megállni, hogy ne rágja a körmét, akkor jutalmul kap egy körömlakkot. Még hátravolt tíz nap, de Leni, aki biztosra vette a sikerét, máris azt latolgatta boldogan, hogy milyen színt válasszon, miután memorizálta a helyi Boots drogéria csaknem teljes kínálatát.

– Ki?

– Az a rettenetes fuvolatanár, aki Törpének nevezett. Milyen gonosz!

Alice, aki a szoba túlsó végében hevert, az ágyán egy képregénnyel, csavargatni kezdte a haját, és pár pillanatig nem válaszolt. Neki már sikerült száműznie a gondolataiból azt a rettenetes jelenetet, de most ismét maga előtt látta a tanítónő hideg kék szemét, hallotta éles hangját meg Joe és Becky zavart vihogását, s a saját meggyőződését, hogy ő nagyon rossz ember lehet, ha így beszélnek vele.

– Nem tudom – dünnyögte.

– Anyának mondtad már, hogy ilyen csúnyán viselkedik veled? – erőltette a témát a nővére felszegett állal és harcias tekintettel; olyan arccal, amelyről az sugárzott, hogy: „Meg se próbálj füllenteni nekem!”

Alice megrázta a fejét. Belinda elég gyorsan fel tudta kapni a vizet, és így utólag meg is volt az oka az ingerlékenységre, tekintve, milyen kaotikus állapotok uralkodtak a családjukban, mióta csak Alice az eszét tudta; például abban a Will születése utáni rettenetes évben, amikor az öccsüket állandóan kórházba kellett vinni hörghuruttal meg légzési nehézségekkel, a két lányt pedig mindig a szomszéd Janet gondjaira bízták, ha a kisfiú nagyon rosszul volt. Utána az apjuk is elköltözött tőlük. Eleinte úgy tudták, hogy csak egy távoli városban kapott munkát, de aztán mintha hónapokig nem is látták volna. Belinda olyanokat kezdett válaszolgatni nekik, hogy „Nézzétek, nem tudom, jó?”, amikor arról kérdezgették, hogy mikor jön haza az apukájuk, és ezt annyira frusztrált hangon tette, hogy még a gyerekek is megérezték, valami baj van.

– Nem – válaszolta Alice, majd váratlan gyanú ébredt benne. – Eszedbe ne jusson elmondani neki! – szólt rá a nővérére, mert nem akarta hisztérikus jelenetek kellős közepén találni magát. Eleve sejtette, hogy a végén valahogy az egész az ő hibája lesz. – Nem szólsz neki, ugye?

Leni már ismét tömpe, de rágatlan körmeit bámulta.

– A Mályva Ragyogáson gondolkozom – jelentette ki, miközben reménykedve megbillegtette az ujjait. – Vagy talán a Korall Csókon. Ó, hogyan is tudnám ezt eldönteni?

Egy héttel később elérkezett a következő fuvolalecke pillanata. Az ajtó szokás szerint résnyire nyitva állt, az ügyeletes hatodikosra várva, hogy az behozhassa Mrs. Janson kávéját – de Alice nagy meglepetésére ismét Leni lépett be rajta. Erre nem számított, ahogy a nővére szokatlan arckifejezésére sem: a diadalmas derűre, amit olyasfajta szájrángatózás kísért, mintha Leni a nevetését próbálná elfojtani.

Pár perccel később, nagyjából Mrs. Janson kávéjának a felénél ki is derült, mi volt az oka ennek a furcsa jelenségnek.

– Pfuj – köpte ki az italt a tanítónő fuldokolva, hogy utána végtelen elszörnyedéssel kezdjen turkálni a szájában.

– Az meg mi? – kiáltott fel Becky Braithwaite, miközben a szemét meregetve bámulta a kis fehér félholdat, amit a tanítónő kibányászott a szájából. – Csak nem egy köröm, tanító néni?

Mrs. Janson arca hamuszürke lett.

– Bocsássatok meg egy pillanatra! – mondta, miközben felkapta a csészéjét, és kiszáguldott a teremből.

Mint kiderült, tíz apró, sebtében lerágott körmöcske úszott a kávéban, amelyeket úton a zeneterem felé dobáltak bele.

– És egy kis nyál is – tette hozzá Leni szenvtelenül aznap délután, amikor hazaértek.

– Helena McKenzie, mi a fenét műveltél? – robbant ki a rózsaszínre színeződött arcú Belindából, akit aznap délután a munkahelyén hívtak fel, hogy értesítsék a bűncselekményről. – Nos, akár el is felejtheted azt a körömlakkot, ifjú hölgy. És Victoria hétvégi szülinapi buliját is. Körmök egy tanítónő kávéjában, hát megáll az eszem! Annyira haragszom, hogy rád sem bírok nézni!

Leni nem vette a szívére a büntetéseket – „Vicky már szólt, hogy átrakja a buliját egy olyan időpontra, amikor én is el tudok menni, úgyhogy nem számít”, közölte a húgával lekicsinylő vállvonogatás kíséretében –, azt viszont egyértelműen tudni lehetett, mennyire fájhat neki az áhított körömlakk megvonása.

Az első adandó alkalommal, amikor az anyja végigvonszolta magával őt és Willt a fél városon pár hétvégével ezután, Alice kihasználta az alkalmat, és a sminkespultokhoz oldalgott, miközben Belinda a tetűsamponok között válogatott, majd beállt a sorba, hogy kikérdezze a gyógyszerészt a köhögéscsillapítókról. Mályva Ragyogás – már el is tűnt a jobb kabátujjában. Korall Csók – a balban. Alice szíve úgy zakatolt, mint egy bontókalapács, amikor végül kisétáltak az üzletből. Akkorra már sikerült átcsempésznie az üvegcséket a kabátzsebébe, miközben végig attól rettegett, hogy mindjárt meghallja a biztonsági őr vádló, öblös kiáltását. De ez nem következett be. Megcsinálta. Ha te bosszút állsz értem a gonosz fuvolatanáromon, akkor én ellopom neked azt a körömlakkot, gondolta, miközben már maga előtt látta, milyen boldog arcot fog vágni Leni, amikor ő kirakja elé a lopott javakat. És, őszintén szólva, ez elég jó csereüzletnek tűnt.

„És teljesen meg is érte megtenni az én zseniális, szerető nővéremért” – gépelte be most. Még egyszer átolvasta az egész történetet, majd megnyomta a Publikálás gombot, és egy kis sóhaj kíséretében hátradőlt. Vasárnap este volt, decemberben, öt és fél hónappal a baleset után, és Alice az ágyában gubbasztott a laptopjával, amelynek a képernyője kék fénybe borította az arcát, miközben odakint heves szél zörgette az ablakokat. Az emlékoldal volt az ő internetes szentélye, az a hely, amit gyakran frissített történetekkel vagy fényképekkel, és nagyon szerette mások kedves emlékeit is végiglapozni. Megnyugtatónak találta, hogy bármikor belemerülhet a nosztalgiázásba, amikor a való élet folyamatosan váratlan és borzalmas meglepetések elé állítja. Másnap például szinte biztosan be fogják hívni egy kis elbeszélgetésre a főnökével az után a malőr után Nicholas Pearce-szel péntek este, és…

Ne, szólt rá magára, mielőtt újabb negatív gondolatok merültek volna fel benne. Ne gondolj erre! Inkább frissített egyet a képernyőn, ahol máris elkezdtek megjelenni a hozzászólások a legújabb bejegyzése alatt.

„Csodálatos ember volt, nem? RIP.”

„Imádtam ezt a sztorit, Alice. Tisztára magam előtt látom, ahogy megcsinálta. Remélem, jól vagy.”

„Jaj, Leni, annyira hiányzol mindannyiunknak.”

– Sajnálom, Alice – mondta Rupert másnap, amikor, ahogy arra számítani lehetett, behívatta a lányt az irodájába pár szóra. Az a komorság, amellyel megfeszítette a száját, arra utalt, hogy ez a pár szó nem fizetésemelésről vagy a beosztottja fantasztikus munkájáról fog szólni. (És valószínűleg nem is csak pár szó lesz, nyugtázta magában Alice összeszoruló gyomorral.) – De Nicholas Pearce telefonja volt az utolsó csepp a pohárban. Attól félek, hogy ez a beszélgetés szóbeli figyelmeztetésként kerül majd jegyzőkönyvbe. Soha többé nem történhet ilyesmi, érted, amit mondok?

Leni egyszer megvallotta Alice-nek, hogy amikor az emberek olyan értelmetlen kérdéseket tesznek fel neki, hogy „Érted, amit mondok?” vagy „Figyelsz te rám egyáltalán?”, arra ő ösztönösen negatívan reagál, mintha csak még jobban fel akarná idegesíteni őket. De most, a főnöke irodájában ülve Alice nem tartotta volna túl jó ötletnek a vicceskedést.

– Mi, azt akarod mondani, hogy az ő pártján állsz, nem az enyémen? – kérdezte, miközben megpróbálta visszanyelni a „Szórakozol velem, bassza meg?” kiegészítést, ami ott fortyogott benne. – Annak ellenére, hogy úgy gondolta, joga van a lábamat tapizni egy bárban, majd követni a buszmegállóig? Noha egyértelművé tettem számára, hogy én nem találom ezt illendőnek? – Rupert sikeres, elbűvölő férfi volt, aki ahhoz szokott, hogy mind az ügyfelei, mind az alkalmazottai feltétel nélkül imádják. Szívesen dicsekedett azzal, hogy egy cigarettásdoboz hátsó oldalán álmodta meg a díjnyertes marketinges és kommunikációs ügynökségét, ám ez csak egy újabb példája volt a saját márkával kapcsolatos agyszüleményeinek; Alice konkrétan tudta, hogy eleinte nagyrészt a családja vagyonára és néhány ismert barátja kapcsolataira támaszkodott. De mindegy, ez jól hangzott, és ő tisztában volt azzal, milyen előnyöket biztosíthat egy kis marketinges csillámpor. Kivéve, amikor kiderült, hogy Rupert másból sem áll, csak csillámporból, és mindenét az borítja. – Te azt hiszed, hogy teljesen rendben van, ha ő ilyeneket csinál, ugye?

– Dehogy van rendben – válaszolta a férfi, miközben sötét szemöldöke összeszaladt. A nyomaték kedvéért az asztalhoz kocogtatta ezüstszínű tollát, aminek olyan idegesítő hangja volt, hogy Alice legszívesebben kikapta volna a kezéből. Vagy akár a fejéhez is vágta volna a miheztartás végett. – De abból, amit hallottam, úgy tűnik számomra, hogy nagyon túlreagáltad a dolgot. Káromkodtál a bárban…

– A keze már a combom tövénél járt!

– Majd ellökted az utcán, mint egy primitív…

– A saját testi épségemet féltettem!

– Tudod, szerencséd, hogy nem tett feljelentést ellened testi sértésért. Nagyon mázlistának tarthatod magad.

– Mázlistának? – Alice hangja szinte sikítássá hangosodott. Úgy érezte, még egy perc, és a főnöke szemébe döfi azt az ezüstszínű tollat. – Én nem bántottam őt! Jézusom! Lassan azt kívánom, bárcsak tényleg kárt tettem volna benne, és meg is érdemelte volna az a mocskos, perverz vénember, mert…

– Alice…

– Te pedig engem oktatsz ki, mintha ez az egész az én hibám lett volna? Amikor én csak a munkámat próbáltam végezni?

– ALICE! – Rupert ezt már szinte ordította, úgyhogy a lány elhallgatott, és összekulcsolta a kezét abban a hiú reményben, hogy akkor felhagy a remegéssel. Nagyon szerette volna, ha a körömorgyilkos nővére egyszer csak berobbanna az irodába, hogy a megmentésére siessen. Vagy akár szellem alakjában megjelenne, hogy halálra rémítse Rupertet. De nem volt ekkora szerencséje. – Nem ez az egyetlen probléma, ugye? – folytatta a főnöke. – Én még arra is hajlandó lettem volna, hogy szemet hunyjak e fölött a szégyenletes incidens fölött, ha nem vettem volna észre, hogy hónapok óta nem vagy önmagad. Hosszú hónapok óta.

Alice lehajtotta a fejét. Már csak ez hiányzott.

– Erre azért megvolt az okom – dünnyögte lángoló arccal.

„Na persze, rángass bele engem is! – képzelte el Leni gúnyos hangját, és azt, ahogy a nővére szarkasztikusan megemeli az egyik szemöldökét. – Kapd elő ezt a kártyát is, hátha ettől egy kicsit visszavesz a főnököd. Azért megvan az előnye annak, ha az embernek meghal a nővére, nem igaz?”

– Abszolút – felelte Rupert alig észrevehetően gyengédebb hangon. De az alapvető iránya nem változott. – Mindnyájan tudjuk, hogy nehéz időszakon mentél keresztül. Ugyanakkor…

Ó, te jó ég. Alice nem akarta végighallgatni, hogy mi van „ugyanakkor”. Még mindig szédült attól, ahogy semmibe vették az imént, hogy csak védekezett. Nagyon dühítette, hogy Rupert egyszerűen nem hajlandó megérteni, milyen szörnyű volt a megbeszélés. Ő és Nicholas ott ültek a bárban, elvben azért, hogy végigmenjenek az utolsó néhány részletén annak a szerződésnek, amelyet a férfi alá készült írni az ügynökséggel, a gyakorlatban viszont Alice gyomra egyre jobban összeszorult a felháborodástól, ahogy ráébredt, mi is a fickó valódi célja. Rupert valószínűleg azért nem értette meg, mert ő még soha nem került ilyen helyzetbe; őt mindig is a munkájáért tisztelték és értékelték, nem volt vele hátsó szándékuk. De tényleg nem veszi észre, hogy a nők helyzete mennyire más?

– Az összes olyan napot pótoltam, amikor nem tudtam bejönni – felelte akadozó hangon, hogy elébe menjen minden lehetséges kritikának. – Nagyon keményen dolgoztam a Red Lobster-kampányon; Edie és én osztatlan sikert arattunk a múlt héten a prezentációnkkal. Igen, nehéz időszakon mentem át, de lassan fordul a kocka, és most éppen felívelőben van az életem.

Ennél a résznél csuriba tette az ujját az asztal alatt, mert a „felívelés” azért hatalmas túlzásnak tűnt, bár ismerjük a marketinget. Alice is éppen úgy értett a szóvirágokhoz, mint mások a szakmában.

– Csak az a baj, Alice – folytatta a főnöke –, hogy ez több hónapnyi késés, megbízhatatlanság és hisztérikus kitörés után történt. Mindnyájan nagyon türelmesek voltunk veled, de azért a mi türelmünknek is megvan a határa. Felmerült bennem, hogy talán nem ártana, ha kivennél egy kis szabadságot. És esetleg megfontolnád, hogy elmenj egy indulatkezelési tanfolyamra.

Alice nagyot nyelt. Hirtelen rettenetesen hangosnak érezte a falióra ketyegését. A bőre ragacsossá vált, a torka kiszáradt; olyan kapkodva kezdte venni a levegőt, mintha pánikrohamot akarna kapni. „Alice, te mentálisan labilis lettél, vagy mi?!” – kiabálta neki Noah aznap, amikor szakított vele. Konkrétan feltartotta a kezét a levegőbe, mintha a lány valamiféle tomboló vadállat lenne, és azt mondta, hogy nem bírja tovább ezt a rengeteg hisztit, elege van belőle. És a főnöke is mintha valami ehhez hasonlóra célozgatna most. „Mindnyájan nagyon türelmesek voltunk veled…” – mintha az egész iroda őt szidná a háta mögött. Ők is bekaphatják, gondolta Alice felhorgadt haraggal.

– Tudod, mit? – bukott ki a száján, még mielőtt rájött volna egyáltalán, hogy mit is akar közölni. – Felmondok. – Ezzel talpra állt. Érezte, hogy izzadság csorog végig a háta alján, annak ellenére, hogy december volt, és Rupert mindig is szeretett az iroda fűtésén spórolni. – Nem akarok itt dolgozni többé.

– Alice… – próbálkozott meg Rupert azzal a csüggedt, atyáskodó sóhajjal, amit a lány apja is használt néha. Mintha Alice csak egy buta gyerek lenne. Ez önmagában elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy dupla eltökéltséggel álljon ki az impulzív döntése mellett.

– Maradt még pár szabadnapom, és közeledik a karácsony – jelentette ki. – Nem akarok olyan helyen dolgozni, ahol nem értékelnek. Dugd fel magadnak az indulatkezelési tanfolyamodat… és ha már itt tartunk, keress valaki mást erre a szar melóra!

Ezzel kiviharzott onnan, csak annyi időre állva meg, hogy felkapja a táskáját és a kabátját. Miközben végigtrappolt a kollégái mellett, néhányan aggodalmasan utánakiabáltak: „Alice, jól vagy?”

Amikor kirontott a fagyos sohói utcára, félig-meddig arra számított, hogy az épületek sorra omlanak össze mellette, az autók lángra lobbannak, és a talaj remegni kezd a talpa alatt, mert pontosan így érezte magát: úgy, mintha mindjárt véget érne a világ. Leni, Noah és most már az állása is… élete összes biztos oszlopa, minden, ami hat hónappal ezelőtt még a legnagyobb kincsének számított, romokban hevert. Pár pillanatra maga köré fonta a karját, megpróbálta örökre kiűzni a fejéből Rupert fölényes arckifejezésének emlékét, és vakon botladozott tovább az utcán, azt sem tudva biztosan, hogy hova menjen, vagy egyáltalán, most mit csináljon.

– A picsába! – mondta ki hangosan. Majd a nyomaték kedvéért kiabálva is megismételte, teljes hangerővel: – A picsába!

Második fejezet

– Tudod, még ki is jöhettél volna a dologból, ha nem nevezed „szar melónak” a munkád – kockáztatta meg Lou aznap este a szemrehányás és együttérzés keverékével a hangjában.

– Valószínűleg még visszavesznek, ha küldesz egy bűnbánó e-mailt – tette hozzá Celeste.

Mindhárman a Queen and Compass, Alice törzshelye egyik sarokasztala mellett ültek, és a lány kezdte azt kívánni, bárcsak egy másik kocsmát javasolt volna, mert aznap élő zene is volt, és a zenekar repertoárja határozottan karácsonyinak tűnt. Addigra már legyilkolták az All I Want for Christmast Mariah Carey-től, és éppen arról próbálták meggyőzni a közönséget, hogy mindenki együtt dobálja a haját a Last Christmas sajátos értelmezésének refrénjére.

– Ez a legrosszabb időszak az évben arra, hogy elveszítsd a munkádat.

Alice őket tartotta a legjobb barátainak, és hálás volt nekik, amiért mindent félredobtak, hogy együtt szomorkodjanak vele, de úgy érezte, ha egy pillanatig is azt gondolják, hogy már sajnálja a dolgot, vagy hajlandó megalázkodni, hogy visszakapja az állását, akkor semmit nem értenek az egészből.

– Ez nem fog megtörténni – jelentette ki. – Sem a bűnbánat, sem a visszakullogás. És pár hét múlva amúgy is január lesz… úgy tudom, azt tartják a legjobb időszaknak az újrakezdéshez. Az összes reklám ezt sulykolja.

– Igaz – ismerte be Lou. – Van már terved?

– Nos, először is a sárga földig le akarom inni magam – válaszolta Alice, miközben olyan lelkesedést mutatva emelte a poharát a magasba, amilyennek nyomát sem érezte magában. Lou mindkettejüket meghívta egy-egy karácsonyi tematikájú koktélra, hogy felderítse őket, és Alice úgynevezett Száncsengő Puncsához piros-fehér csíkos szívószál, illetve nagyvonalú adag vörösáfonya is járt. A zenekar frontembere éppen dallamosan elhúzta a sláger utolsó szavát, majd a dobos jelezte egy lázas szólóval, hogy itt a vége. Alice is csatlakozott a szórványos tapshoz.

– Egészségünkre!

Ezzel felhajtotta az italát, majd miközben letette a poharát, észrevette, ahogy a barátai egymásra sandítanak.

– Addig is – szólalt meg Celeste erőltetetten vidám hangon –, gondolkoztunk. Neked nagyon rossz éved volt, de mit szólnál ahhoz, ha kitervelnénk, hogy jövőre merre tovább? Még csak néhány ötlet jutott eszembe… Például elmehetnénk néha valahova. Mondjuk, egy hosszú hétvégére…

– Én pedig arra gondoltam, hogy belekezdhetnénk valamiféle fitneszkihívásba együtt – tette hozzá Lou, ügyet sem vetve az elszörnyedésre, ami azonnal kiült Alice arcára. – Mondjuk, minden hónapban kipróbálhatnánk valamilyen új sportot. A kick-boxot, a falmászást vagy…

– Van egy női biciklisklub Hackney-ben, mindenki arról beszél – vetette közbe Celeste.

– Igen! Vagy retróra is vehetjük a figurát, és beléphetnénk egy röplabdacsapatba. Az még szórakoztató is lenne! Mit szólsz, Alice?

Hogy mit szólt? Először is, úgy gondolta, hogy a „szórakoztató” jelző sehogy sem illik abba a mondatba. És bár tudta, hogy a barátai csak lelket akarnak önteni belé, jóval szívesebben foglalkozott volna a hosszú hétvége gondolatával, mint azzal a lehangoló lehetőséggel, hogy egy poliészter röplabdahálóval kell megküzdenie az esős téli estéken.

– Hmm, lehet – válaszolta nem túl meggyőző hangon, majd úgy tett, mintha ki kellene mennie a vécére, hogy megszökhessen, mielőtt bármelyikük konkrét elköteleződést csikar ki belőle.

Odabent, a vécéfülke biztonságában nekitámaszkodott a falnak. Az alkohol hektikusan száguldozott az ereiben. Még nem tűnt teljesen valóságosnak számára a helyzet, amelybe belekeveredett; úgy érezte, mintha csak lázálom lett volna, ahogy kiviharzott a ReImagine épületéből, becsapva maga mögött az ajtót. Mit tett? „Teljesen elment az eszed, Alice – idézte fel Noah szavait, amelyek még most, két teljes hónappal a szakításuk után is az elevenébe vágtak. – Mentálisan labilis lettél, vagy mi?! Ez teljesen megőrjít, nem akarok veled maradni.”

A gyönyörű, szexi, végtelenül sekélyes Noah, aki összeköltözött vele, együtt nyaralt vele, akivel nagy általánosságban még közös jövőről, kisbabákról, elköteleződésről is beszélgettek, mielőtt a világ kibillent a helyéről, és minden elsötétedett. Vajon minden szavát komolyan gondolta? Mert végtelenül szemét módon viselkedett, amikor Leni meghalt, és Alice egymillió apró darabkára tört össze; mintha alig várta volna, hogy kimenekülhessen ebből a kapcsolatból. „Én megmondhattam volna neked, hogy ő nem Darren báró” – hallotta a fejében Leni hangját, miközben a barátai is hasonló megjegyzéseket tettek. „Egy kis pöcs” – ismételgették neki kórusban, amikor belibbentek hozzá némi borral, Marks & Spencer pudinggal és mellé néhány epés beszólással. „Jobb lesz neked nélküle. Felejtsd el azt a hülyét!”

Őszintén szólva Alice-nek tényleg kicsúsztak egy kicsit a kezéből a dolgok akkoriban. Ha ő látott volna egy olyan nőt, aki egy forgalmas út szélén kiabál összefüggéstelenül, majd kilép az autók elé, és kis híján megöleti magát hangos dudakórus kíséretében, akkor talán neki is a „labilis” szó jutott volna eszébe az illetőről. Sőt, ha járművezetőként ő kényszerül arra, hogy elrántsa a kormányt, amikor egy részeg nő kibukdácsol elé, akkor mindenképpen felhívta volna a rendőrséget, és beszámolt volna nekik erről a közveszélyes viselkedésről – már csak a nő biztonsága érdekében is. De akkoriban nem tudott racionálisan gondolkozni. Annyira eluralkodott rajta a düh, hogy ellenállhatatlan késztetést érzett arra, hogy odasétáljon Shepherd’s Bushnak arra a bizonyos szakaszára, a nővére nevét kiabálva, hogy mindenki meghallja és megismerje. Hogy senki ne felejtse el. „Mi lenne, ha inkább ültetne egy fát az emlékére, kedveském, erre gondolt már? – kérdezte tőle a kimerültnek tűnő rendőrnő, miközben Alice takarókba bugyolálva gubbasztott a járőrautó hátuljában. – A legtöbb ember ezt tenné, és mindent egybevetve, az kevésbé is tűnne drámainak.”

„Felmerült bennem, hogy talán nem ártana, ha kivennél egy kis szabadságot. És esetleg megfontolnád, hogy elmenj egy indulatkezelési tanfolyamra” – hallotta meg a fejében ismét Rupert hangját, és erről is eszébe jutott egy nem szívesen felidézett jelenet: az, ahogy ott áll egy ház árnyékos kocsifelhajtóján, kezében egy tojással – majd egy férfi bukkan fel a sötétségből, és masírozik felé. „Ide ne merjen jönni még egyszer!” – figyelmeztette Alice-t, olyan ugrásra kész testtartással, mint egy bokszoló, mindenéből fenyegetést sugározva, miközben az utcai lámpák félig megvilágították szögletes arcát. De Alice-t egyáltalán nem érdekelte, mit mond, mert, igen, dühös volt. Az már egyszer biztos.

Ekkor hangos kopogtatást hallott, amitől azonnal visszazökkent a jelenbe: a kocsma vécéjébe, amelynek az ajtaja alatt beszűrődtek a buja hangnemben előadott Santa Baby halvány taktusai.

– Alice? Minden rendben? – kérdezte valaki.

Lou utánajött. Minden bizonnyal elég sokat aggodalmaskodtak az asztalnál, miután elsétált onnan. „Jól van? Nem kéne utánamennünk?” A barátai mindent megtettek azért, hogy kirángassák a gödör mélyéről a terveikkel és a szolidaritásukkal. „A testmozgás jót tesz a mentális egészségnek, nem?” – mondogatták nagy valószínűséggel, amikor azt próbálták kitalálni, hogyan segíthetnének rajta.

Utána eszébe jutott, hogy nézett egymásra Lou és Celeste, amikor azt hitték, nem látja, és felmerült benne, hogy Noah-hoz hasonlóan talán ők is úgy érzik, labilissá vált, csak túl kedvesek ahhoz, hogy ki is mondják. Te jóságos ég. Már annyi mindent elveszített ebben az évben. Nem bírta volna elviselni, ha még a barátai is eltűnnek.

– Mindjárt megyek – válaszolta azon igyekezve, hogy minél vidámabban csengjen a hangja. Gyerünk, Alice! – parancsolt rá magára, miközben eszébe jutott, ahogy ült a temetésen, kezét összefonva az ölében, arcán patakzó könnyekkel, némán fogadkozva, hogy: Mostantól mindkettőnk helyett fogok élni, Leni, megígérem.

„Aha, persze – hallotta most Leni hangját a fejében, és képzelt mellé egy oldalba bökést a szellemkezétől. – És úgy akarsz kettőnk helyett élni, hogy a kocsma klotyójában üldögélsz, és sajnálod magad, mi? Jézusom! Miattam aztán ne törd magad, rendben?”

Alice elfintorodott, amikor arra gondolt, hogy a nővére még a síron túlról is parancsolgat neki, de azért elismerte, hogy van igazság abban, amit mond. „Ez az, kislány! – dicsérte meg Leni pár perccel később, amikor összeszedte magát, és visszatért a barátaihoz. – Csak így tovább, Alice!”

A karácsony nyomott hangulatban telt. Ez volt az első Leni nélkül; Alice az anyjához és Rayhez vette be magát az ünnepekre, a régi családi házukba Oxfordban. Együtt gyűrték le a napokat rengeteg szénhidráttal, régi filmekkel és túl sok alkohollal megtámogatva magukat, ezenfelül Ray kitartó ragaszkodásával ahhoz, hogy rendszeresen megsétáltassa őket, mintha kutyák lennének, akár akarják, akár nem. Már majdnem vége az évnek, vigasztalta magát Alice, amikor visszatért Londonba a húsos pitével teli ételhordó dobozzal és a beltérben töltött hosszú időtől kábán. Miután hazaért, harciasan magára öltött egy elegánsabb ruhát a szilveszteri bulira, és egyik koktélt döntötte magába a másik után a barátai társaságában, miközben nagyon igyekezett figyelmen kívül hagyni a lelkében tátongó űrt. A következő év jobb lesz, mondogatta magának. Annak kell lennie.

Majd beköszöntött a január, amikor is szerzett magának pár ideiglenes munkát, hogy elűzze a jelzáloghitel részleteinek farkasát, majd visszatért az anyja házába, ahol nyomasztónak ígérkező feladat várta: Leni azon holmijainak az átnézése, amelyeket a szülei padlásán tartott. Belinda úgy döntött, eladja a házat, és elköltözik, úgyhogy nem halogathatták tovább ezt a gyászos kötelezettséget.

Alice rákényszerítette magát, hogy végezzen pár mély jógalégzést, miközben az anyja lehajtotta a padlásajtóhoz erősített harmonikalétrát. Végtére is, ezek csak holmik, gondolta. Aznap este, miután ezen túlestek, koccintanak egyet Lenire, és nagy valószínűséggel mindketten sírnak egy kicsit, ugyanakkor a megkönnyebbülésnek egy újabb rétege is felsejlik majd a háttérben, mert addigra maguk mögött tudhatják ezt a rettegett feladatot. „Nehéz nap vár, de gondolj csak arra, hogy ezzel vége” – írta neki Celeste aznap reggel. Lou mindeközben elküldte neki egy szervezett parkbeli kocogás részleteit, amivel kapcsolatban Alice úgy tett, mintha nem látta volna. Ezzel majd birkózzon meg a jövőbeli Alice, gondolta, miközben felmászott a fémlétra hideg fokain.

– Minden rendben? – hallotta az anyja hangját odalentről, amikor felért a tetejére, és felmászott a poros padlásszőnyegre. Belinda – nem túl meglepő módon – nagyon aggódott, nehogy még egy családtagja megsérüljön, vagy még rosszabb dolog történjen vele. Abban a nagyjából egy óra negyvenöt percig tartó időintervallumban, amíg Alice Oxfordba ért a lakása ajtajától, Belinda hét üzenetet küldött neki, köztük közlekedési híreket, időjárási előrejelzéseket, hasznos tanácsokat azt illetően, hogy ha fáradtnak érezné magát, soroljon le az út szélére, és pihenjen, továbbá azt a hasznosnak semmilyen szempontból nem mondható megjegyzést, hogy aggódik, mert Alice túl hosszú ideje nem ellenőrizte a keréknyomást a kocsiján.

– Sokkal nagyobb valószínűséggel fogok abba belehalni, hogy a te nyavalyás üzeneteidet olvasgatom vezetés közben, mint bármiféle időjárással kapcsolatos problémába – morogta Alice az anyjának, amikor megérkezett, de azért alaposan meg is ölelgette.

Miközben görnyedt háttal odacsoszogott a padlástér közepén tornyosuló kartondoboz- és szemeteszsák-kupacokhoz, századszor is azt kívánta, bárcsak az anyja ne pont most döntött volna úgy, hogy összepakol, és elköltözik innen. Az összes, gyásszal kapcsolatos szórólapon és weboldalon egyértelműen szerepelt az a tanács, hogy az első évben mindenképpen kerülni kell a nagy döntéseket. Persze Alice nem szólhatott semmit, tekintve, hogy ő maga szakított Noah-val, és hirtelen felindulásból felmondott a munkahelyén, de Belinda egyértelműen túltett rajta. Először is, korkedvezményes nyugdíjba ment – korábban szociális munkásként dolgozott –, most pedig felforgatta a családi otthonukat, hogy piacra dobhassa. Ez rengeteg magnóliafehér festéket követelt meg, emellett pedig sok-sok utat a hulladéktelepre. Azt tervezték Rayjel, hogy vesznek egy nagy házat vidéken, ahol panziót üzemeltethetnek, de Alice-nek voltak kétségei ezzel az elképzeléssel kapcsolatban. Nem túl sok nagy változás ez gyors egymásutánban, egy leánygyermek elvesztése után?

„Csak le akarom foglalni magam valamivel – ismételgette Belinda makacsul minden egyes alkalommal, amikor Alice arról próbálta meggyőzni, hogy lassítson egy kicsit. – Nagyon szomorú az életem ebben a házban, Alice. Minden egyes nap emlékeztet valami arra, amit elveszítettem. És nem bírom ezt tovább. A saját ép elmém és lelki békém érdekében van szükségem az újrakezdésre.”

Hát, ezzel nem lehet vitatkozni. Leni halála mindent felforgatott; olyan volt, mintha beléptek volna egy új szobába, és nem fordulhattak volna vissza. A családjuk örökre megváltozott, a veszteség keltette hatalmas űr megtörte az életüket. Will elhagyta az országot, és a szünet nélküli hedonizmusba menekült. Tony az új párjával a kisbabájuk érkezésére készült, Belinda pedig festékfoltos forgószélként vetette bele magát a lomtalanításba. Mindnyájan eltávolodtak egymástól, gondolta Alice szomorúan, miközben a lehelete szellemekre emlékeztető kis felhőkké állt össze a padlás hideg levegőjében. Megfogta az első dobozt. Felmerült benne a kérdés, hogy visszatalálnak-e vajon egymáshoz valaha is.

Miután Leni meghalt, Tony kölcsönzött egy költöztetőfurgont, hogy elhozza halott lánya holmijait az ealingi lakásból. Will is segített neki, és kettesben számtalan nejlonzsáknyi ruhát, illetve sietve összecsomagolt cuccot lecipeltek, emellett Leni macskáját, Hamisht is, aki köpködve fújt rájuk egy kölcsönkért macskahordozóból. Hamish eredetileg Belindához és Rayhez költözött, de amikor ők ősszel belefogtak a felújításba, stresszes lett ettől az újabb változástól, és mindent elkezdett lepisilni. Mivel Alice Noah állatszőr-allergiája miatt nem fogadhatta be, Will pedig addigra már el is repült Thaiföldre, mindenki abban reménykedett, hogy esetleg Tony és új párja, Jackie biztosítanak majd otthont a szerencsétlen jószágnak. Jackie, aki alig tíz évvel volt idősebb Alice-nél, figyelemre méltó eredményeket ért el az üzleti világban, és egy fényűző lakóépületté átalakított pajtában élt, amelynek hatalmas kertje volt, ahol egy macska tökéletesen érezte volna magát – legalábbis azt hinné az ember. De állítólag kerek perec elutasította, hogy befogadja az állatot.

„Valószínűleg túlságosan fél attól, hogy macskaszőrösek lesznek a márkás ruhái” – jegyezte meg Belinda epésen Alice-nek egyszer.

Bár Hamish eltűnt, Leni többi holmija ott maradt, és Alice szorgalmasan adogatta le egyik dobozt a másik után, egyik zsákot a másik után Belindának. Tulajdonosi felelősségérzettel viseltetett az összes iránt – eltökélte, hogy mindent alaposan átnéz, ahogy Leni is akarta volna –, továbbá kíváncsi is volt rájuk. Leni születésnapján a két nővér összeveszett, és ilyen-olyan okoknál fogva – Leni egy hétre külföldre utazott a lányokkal a májusi vizsgaidőszak alatt, Alice és Noah június elején két hétre nyaralni mentek, és egyébként is elég elfoglaltak voltak – soha többé nem látták egymást. Alice-t azóta sem hagyta nyugodni, hogy lemaradt a nővére életének utolsó hat hetéről. Abban reménykedett, hogy a dobozokban és zsákokban talál valami nyomot azt illetően, hogy mivel töltötte ezt az időszakot a testvére.

– Ebben rejtegeted a titkaidat, Len? – dünnyögte hangosan, miközben végigvonszolta az ósdi szőnyegen a legnagyobb dobozt. – Mi fog kiderülni rólad, hm?

A láda nehéz volt, és esetlenül megdöccent a létra tetejében. Alice a következő pillanatban már bocsánatot is kért tőle dünnyögve. Miután Leni és Adam útjai elváltak, Alice segített a nővérének átköltözni az új lakásába, ugyanezeket a javakat cipelve a bérelt teherautóhoz, majd az ajtajához, miközben mindketten eltökélten vidámságot erőltettek magukra. „Hé, vigyázz a családi ereklyékre!” – mondogatta Leni minden egyes alkalommal, amikor Alice túl gyorsan hajtott át egy fekvőrendőrön. Ha most látná a nővére, biztosan cöccögne és sóhajtozna az értékes „családi ereklyéi” miatt, ezt Alice biztosra vette. A gondolattól egy kicsit elmosolyodott. „Oké, oké, persze – válaszolta a költözéskor Leninek. – Igyekszem, amennyire tudok, rendben?”

Odalent eközben Belinda mindent átcipelt Will régi szobájába. Az néhány évtizeddel korábban még Alice szobája volt, aki viszont a kisfiú megszületésekor átköltözött a nővéréhez, és mostanra már csak halványan emlékezett arra, milyen volt ebben a helyiségben élni: egyszer arra ébredt, hogy vérzik az orra, és sokkolták a vörös foltok a párnáján; az ágya mellett egy légyölő galóca alakú éjjeli lámpa állt, amely halvány rózsaszín fénnyel világított a sötétben; az apja alvás előtt esti mesét mondott neki az ágya végében ülve, miután hazaért a munkahelyéről. A szobát azután elborították a játék vasutak, műanyag dinoszauruszok és a mennyezetre akasztott foszforeszkáló naprendszerek, később pedig a duzzogó arcot vágó modelleket ábrázoló poszterek és az olcsó dezodorok meg hajzselék mindent átható illata. Manapság Belinda ruhatárának egy részét, Ray szörfdeszkáit és azokat az összecsukható szobabicikliket tárolták benne, amelyeknek a nyergére még mindig fel volt ragasztva a használati utasítás, és amelyeket valószínűleg hirtelen felindulásból vásároltak az önfejlesztés rövid életű szellemében. Továbbá aznap délelőtt Leni holmijainak teljes gyűjteménye is odakerült. Alice letérdelt az anyja mellé, és érezte, ahogy egyre erősebb rettegés keríti hatalmába. Hát tényleg nekiláttak. Vágjunk bele.

– Kezdjük a ruhákkal? – javasolta Belinda, miközben kioldotta egy szemeteszsák füleit. – Az elég egyszerűnek ígérkezik.

De ekkor megállt a keze a levegőben, és feszültség suhant át az arcán, miközben továbbra is a zsák tetejét szorongatta. Jujjrózsaszín rúzsa mellett szempillafestéket és csillogó arany szemhéjpúdert is viselt, de hirtelen mintha teljesen összement volna a vértje alatt.

– Oké. Lefogadom, hogy Leni parfümje azonnal orrba fog vágni minket, amint ezt kinyitom, és ez valószínűleg mindkettőnket letaglóz majd. Szóval készülj fel, rendben? Ez nehéz lesz.

Alice bólintott, és megacélozta magát.

– Tépjük le azt a ragtapaszt, Anya!

Belindának igaza volt a zsákból felszálló összetéveszthetetlen illattal kapcsolatban. Alice szíve gyakorlatilag kettéhasadt a nővére kedvenc szantálos aromájú parfümjétől. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha Leni is ott lenne velük a szobában, és bármikor elsüthetne egy poént, vagy elmondhatna egy vicces anekdotát. Mind Belinda, mind Alice száján ugyanaz a nevetésre és sírásra is emlékeztető hang szökött ki a sokktól, majd mély levegőt vettek, és szisztematikusan három kupacba kezdték pakolni a ruhákat: Marad, Adománybolt, Kuka. Leni mindig is szilfid maradt, két mérettel kisebb Alice-nél a halála idején, úgyhogy nagyon kevés ruhájába fért volna bele a húga, ami leegyszerűsítette azt a kérdést, hogy mit tartsanak meg. Ráadásul a tanítónői munkaruhái mellett Leni elég sok darabot megtartott képzőművészeti szakos egyetemista korából, amikor elég egyedi stílusban öltözködött. Műszőrme kabátokat, műanyagnak tűnő nadrágokat, jó pár neonszínű holmit, rengeteg skót kockás ruhát és legalább hét szűk, fekete garbónyakú pulóvert. Ezek mind az adományboltba készülő kupacba kerültek.

Amikor az anyjára pillantott, Alice látta, hogy Belinda éppen felsikolt, miközben az egyik zsákban turkál, majd néhány kötött babaholmit vesz ki belőle – egy halványsárga kardigánt kerek gombokkal, egy apró, fehér sapkát. Alice torka összeszorult, amikor az anyja szótlanul az arcához szorította ezeket a darabokat, és sugározni kezdett belőle a fájdalom. Egy meg nem született baba ruhácskái.

– Jól vagy? – kérdezte Alice, miközben az anyja karjára tette a kezét. Hülye kérdés.

Belinda nagyot sóhajtott, és leeresztette a kötött ruhácskákat az ölébe, bár nem engedte el őket azonnal.

– Jól vagyok – válaszolta remegő hangon, de mosolyogva. – Folytassuk!

Miután szétválogatták az összes ruhát, Alice készített róluk néhány fotót. Majd, miközben az anyja elment elintézni egy telefont, ezeket a képeket is kiposztolta arra az emlékoldalra, amit Leninek készített. „Ezek felidéztek ma bennem pár emléket… – gépelte a szövegdobozba. – Szívesen megnézném pár fotótokat, amelyeken Leni valamelyik őrültebb ruhájában szerepel, ha van ilyen. Légyszi, osszátok! Az egyik dolog, ami nagyon hiányzik, az, hogy megbeszéljünk egy közös kocsmázást, ahova én érkezem meg előbb (mint mindig!), és miközben őt keresem a tekintetemmel, azon tűnődöm, vajon miben fog beállítani! Ui.: Ez a konkrét gyűjtemény hamarosan úton lesz az oxfordi adományboltok felé, de ha láttok benne valamit, amit szívesen megtartanátok az emlékére, csak szóljatok!”

És most? Mivel az anyja még mindig nem ért vissza, Alice egy papírokkal teli oldaltáska felé nyúlt, hátha abban talál valamit, ami segít neki válaszokat kapni a kérdéseire. Mély levegőt véve kiborította az egész paksamétát a padlóra, és felületesen végiglapozta a kupacot. Levelek, kósza fényképek, születésnapi üdvözlőlapok, egy „Óravázlatok” feliratú mappa… Majd egyszer csak hevesebben kezdett dobogni a szíve, amikor észrevett egy kis, puha, szürke fedelű zsebnaplót, jobb felső sarkában az arany betűs évszámmal. Leni naplója! Megütötte a főnyereményt. Mit talál vajon majd benne?