AXELLE

IMPULZUS

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Impulzus

Copyright © Axelle, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635803859

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1. fejezet

JOCELYN FLORES

„Egyszerűen nem tehetem meg, hogy a padlóra roskadjak (…).

Szarulesik, de majd elmúlik.”

Megcsalt a barátom.

És mikor azt mondom, hogy megcsalt, azt konkrétabban úgy értem, hogy jelenleg anyám előtt ülök egy bárban, egy New York egyik legforgalmasabb útjára néző ablak mellett, és vörös fejjel, visszatartott lélegzettel olvasom el az üzenetet, amelyet pár perce kaptam.

Szerelmem üzenete: Ne haragudj, de nem bírom tovább. A tegnapi vizsgám nem éppen úgy sikerült, ahogy terveztem, és a fiúkkal elmentünk inni. Ott volt egy lány, akivel együtt töltöttem az éjszakát. Ne haragudj.

Ne haragudjak? Valóban? Konkrétan szanaszét zúzza a lelkemet, az önbecsülésemet, a női mivoltomat, de ne haragudjak? Mégis mit képzel magáról ez a ficsúr?

Persze utólag már szidhatom, semmit nem érek el vele. Csodaszép négyéves kapcsolat áll a hátunk mögött, amelyről mindeddig azt hittem, hogy elég érett. Végtére is a gimnázium második évében ismerkedtünk meg, és végül úgy megkedveltük egymást, hogy összejöttünk, kapcsolatunk pedig nem szakadt meg, mert ugyanarra az egyetemre kerültünk. Hamarosan összeköltöztünk, mivel a családi életem túl komplikált volt már akkoriban is, ő pedig kapott egy remek gyakornoki állást New Jersey-ben, amely kicsit több mint száz kilométer, így az egyetemi tanulmányokat levelezőn kezdtük.

Egészen eddig a pontig.

– Kincsem, hol van az a fiú? – nézelődik anyám az emberekkel nyüzsgő bárban kritikusan.

Szülőm sosem találkozott még a barátommal, mivel sosem voltam anyával olyan jóban, hogy csak úgy bemutassam neki. De így, négy év kapcsolat után úgy éreztem, muszáj. Pedig anya… Hát, igen.

Anya a nyilvánosság előtt a kritikus, rohanó, példamutató anya szerepét játssza, de a négy fal közt előtör benne az alkoholizmus, amellyel már évek óta küzd. Pontosabban húsz éve, apával való válásuk óta – akiről hozzáteszem, azóta sem tudok semmit. Nem is emlékszem rá. Anya viszont még érkezésem előtt felhívott, esküdözött, hogy leszokott, és soha többé nem iszik, csak hadd láthassa újra az ő kicsi lányát. Jobb lehetőség híján úgy gondoltam, megszállok nála pár napig, míg bemutatom neki a páromat, ám a sors közbeszólt.

– Már ne is haragudj, lányom, de úgy tűnik, hogy a te lovagod valójában nem is létezik, vagy csak megfutamodott. A nevét sem mondtad el, gondolhattam volna, hogy csak kitaláltad – szegi fel tekintetét a plafonra, lerí róla, hogy erre számított.

Nem, nem lehet. Nem lehet neki igaza.

Nem elég legyűrni a könnycseppjeimet, amelyek egyre csak sokasodnak a percek teltével, számolnom kell azzal is, hogy az egoista, túlontúl tökéletesnek látszó anyám a lelkembe tipor mondataival. Nem vagyok én ilyen érzelgős, de basszus… Megcsaltak. Konkrétan romokban az életem.

– Itt vagyok, elnézést a késésért. – Tudtam, hogy Harry csak viccelt, és igazából a közelben van. Mosolyra húzódnak szokásosan vörösre festett ajkaim, ám csak egy pillanat erejéig.

Ugyanis a mellettem álló alak nem a barátom. Hanem egy totál idegen pasi.

De még milyen pasi! Hű, anyukám, erre varrj gombot! Sötétbarna haj, markáns arc, tökéletes arcél, borosta, heterokrómiás szemek (egyik írisze sötétzöld, a másik barna), fekete, nyakig begombolt ing… Akárhogy is néz ki, ő nem Harry.

Jézusom… Meghaltam.

– Elnézést, ismerjük egymást? – kérdezem felvont szemöldökkel, és egyszerűen nem tudom hova tenni a szituációt.

– Na végre, már kezdtem azt hinni, hogy nem is létezik! – áll fel anyám, és megáll a fickó mellett. – Donna Flores vagyok, örülök a találkozásnak!

– Isaac Wayne. Részemről a szerencse – csókolja meg az idegen hapsi anyám kézfejét.

Mégis ki ez? És miért hiszi azt, hogy ő a barátom? Semmi közünk egymáshoz!

– Anya, ő nem…

– Nem hittem volna, hogy egy ilyen jóképű és jó megjelenésű párod van, lányom! Nem csalódtam benned. – Büszkén csillog anyám szeme, én pedig a közben mellém leülő férfira pillantok. Lassan nézek végig minden négyzetcentiméterén, ahogyan ő is az enyémen. Pillantását lassan emeli fentebb a vörös tűsarkúba bújtatott lábaimról egészen a meztelen combomig, amelyet csupán combtól felfelé takar egy vörös színű koktélruha. Szögegyenes fekete hajamat is alaposan megnézi, valamint sötétkék szemeimet is, amelybe belefúródnak az ő heterokrómiás szemei. Semmit sem tudok kiolvasni tekintetéből, és ez nagyon zavar. Miért van itt? Hogyan adagoljam be anyámnak, hogy ő nem a barátom, mert közben a párom bejelentette üzenetben, hogy megcsalt, és ez a fickó csak egy random idegen, akiről fogalmam sincs, hogy hogyan került ide? Hogyan magyarázzam el ezt úgy, hogy ne tűnjek teljesen bolondnak?

A büszkeség a szemében… Anya szemében a büszkeség felém…

– Igen, valóban jóképű – nézek mosolyogva a férfira, és egy fintor is megjelenik az arcomon. Nem tehetek róla, szokásom. Akkor is grimaszolok, amikor nem kéne.

Mi a baj velem?

– És mondd csak, Isaac, mit dolgozol? – kérdezi anyám, miközben belekortyol a vizébe. Vagy vodkájába. Már nem bízok benne. Úgy bír vedelni, mint egy kacsa.

– Gimnáziumi tanár vagyok itt, New Yorkban – feleli, miközben a felém közelebb eső kezével átkarol. Hiteles. Meglehetősen hiteles, Wayne.

– De akkor miért költöztetek a lányommal New Jersey-be? – Anyám egy dög, de a nagyon okos fajta. Mivel semmit sem tudunk egymásról a férfival, és ő valószínűleg csak azért ül itt, mert van benne egy kis anyag, engem pedig ő mentett meg a lenéző pillantásoktól, sürgősen ki kell találnunk valamit.

– Először ott kaptam álláslehetőséget, viszont felkeresett egy New York-i gimnázium, és ez kecsegtetőbbnek tűnt. Így nemrég itt kezdtem el tanítani. – A tökéletes arcélű és borostás férfi pillanatok alatt találja ki a történetet, amely így anyám számára is megfelel. Neki így már kerek egész a történet.

Nekem jelen pillanatban inkább egy darabjaira hulló Rubik-kocka.

Még pár unalmas kérdés után, amelyben kivesézték, hogy gyerekkoromhoz képest mennyit szépültem, mennyire kinyílt a csipám és hogy mennyire elviselhetetlen vagyok néha, anya úgy tűnik, unja a banánt, mivel visszavonulót fúj.

– Igazán örülök, hogy négy év után végre megismertem a választottad. Szerencsés vagy, lányom. – Kösz. Ezt nem fordítva szokták mondani?

Miután anya és Isaac egy ölelés keretén belül elbúcsúznak egymástól, rajtunk a sor. Mégis hogyan kell elbúcsúzni egy olyantól, aki elvileg a párom négy éve, de egyébként nem is ismerem?

A férfi közel hajol hozzám, kezével megfogja karjaimat, és közel húz magához. Úristen, ugye nem fog megcsókolni? Szatír!

Kellemesen csalódok benne, ugyanis csak a fülemhez hajol.

– Hogy hívnak?

– Nem tudod, hogyan hívják a barátnődet? – súgom vissza pimaszul, majd eltávolodok tőle.

Anyával nagy nehezen taxit fogunk, és elindulunk a körülbelül tíz kilométerre lévő otthona felé. Abban a kis városban, ahol ő él, semmi sincs, így elég gyakran megfordulunk New York központjában.

Amikor visszaérünk anyám otthonába, nem a jól megszokott illatokkal szembesülök, hanem a rideg valósággal. Anya háza túl nagy ahhoz képest, amit egyébként megengedhetne magának. Apa ráhagyott többek közt egy autót, egy vagonnyi pénzt, és ezt a kisebb palotát is, miután megcsalta őt egy fiatalabbal. Egy nőnek nem kell ettől több ahhoz, hogy zuhanni kezdjen lefelé a lejtőn, és az alkoholba meneküljön.

– Megyek aludni – mondja szülőm, majd valóban így tesz. Eszméletlen hangulatingadozásai vannak. Tegnap még semmi baja sem volt.

Szavak nélkül megyek fel a csigalépcsőn, ahol miután megteszem az utolsó lépcsőfokot, pár lépéssel eljutok a szobám ajtajáig.

A ház minden része bézs, fehér, szürke színekben pompázik, egyedül az én kis birodalmam maradt ki a sorból, amelyet gimnázium óta tegnap láttam először, de még mindig ugyanúgy tetszik, mint akkor: vörös falak, fekete bútorok. Ez az én világom.

Megállok a nagy, egész alakos tükröm előtt, és elkezdem magamat kémlelni. Egyébként tökéletesen rendben vagyok. Mégis hogyan volt képes megcsalni? Eredeti fekete hajam elég hosszú már, hogy kényelmesen tudjam tekergetni vörös műkörmeimmel, sőt derékig érnek a fürtjeim. A szemem sötétkék, semmi extra. Az alakom pedig… Hát, nem vagyok vékony lány, viszont túlsúlyosnak sem mondanám magam. Pont az a kategória vagyok, aki még csinos, de egy menet közben nem kell félteni, hogy összeroppant a másik fél. Na nem mintha olyan sok mindenkivel lett volna dolgom. Nekem Harry volt az első és az egyetlen. De ő sokszor. Nagyon sokszor.

Mégis mire vágynak ezek a szemét férfiak?

Ekkor megakad a szemem a tükör szegélyébe bújtatott ballagási képen, ahol ugyanolyan voltam, mint most. Vad és dögös vagyok amióta csak az eszemet tudom, így a nevem nem igazán passzol hozzám: Jocelyn Flores. Túl aranyos és tündéri egy olyan lányhoz, mint én vagyok.

Erőtlenül fekszem le a franciaágyra, és nem tudom eldönteni, hogy sírjak, vagy nevessek. Vagy mégis mit kéne tennem? Harry megcsalt, magamra hagyott, pedig úgy volt, hogy ma ő is jönni fog, és hamarosan visszatérünk a New Jersey-i otthonunkba. Ehelyett mi lett az este vége? Kaptam a nyakamba egy férfit, akiről fogalmam sincs, hogy kicsoda, de a barátomként mutatkozott be, ezzel megmentve engem az áskálódó anyám elől, akivel ezúttal kénytelen leszek együtt élni.

Ó, de kis butus vagyok. De hát tudom a nevét. Isaac Wayne.

Az emeleti fürdő felé veszem az irányt, és engedni kezdek egy kádnyi forró vizet. Harryt próbálom hívni ma már legalább huszadjára, de továbbra is hangposta fogad. Egyszerűen nem akarom, képtelen vagyok elhinni, hogy megcsalt, míg nem voltam mellette. Holnap reggel meg fog lepni azzal, hogy mellette fogok ébredni. Ebben biztos vagyok. Habár évek óta nem tudok sírni, sőt az iránta érzett szerelem is átalakult szimpla szeretetbe, igencsak szarul érzem magam. De nem annyira, mint kéne. Anya évek alatt az érzelem több fajtáját is kiölte belőlem, így az agyam egyik témáról a másikra pattog, egyszerűen nem tehetem meg, hogy a padlóra roskadjak egy megcsalás miatt. Szarulesik, de majd elmúlik.

A telefonomat továbbra is a kezeim közt fogom, de nem tudom, hogy mihez kezdhetnék vele. Végül jobb ötlet híján beütöm Isaac Wayne nevét a közösségi portál keresőjébe.

Profilképén ingben és öltönyben szerepel valamilyen eseményen, kezében pedig pezsgőspoharat tart. Homlokába hulló haja tökéletesen keretezi férfias arcát, szemein pedig csillogás tükröződik vissza.

Ha az évek alatt nem alakultak volna szimpla szeretetté a Harry iránti érzéseim, még akkor is beismerném, hogy rendkívül jól kinéző férfi került az életembe. De miért is került az életembe?

Lentről hirtelen csörömpölést hallok, amitől kissé megijedek. Betörtek volna? Vagy anyának baja esett? De hát ő alszik.

Ezúttal mintha valami eltört volna.

Eszeveszett gyorsasággal kapkodom magamra a melegítőnadrágomat és a spongyabobos felsőmet, majd rá a köntöst, és leszaladok a földszintre, ahol anyám máris velem szemben áll.

A részeg, alkoholista anyám.

– Ó, anya… – hunyom be szemeimet fél percre, hogy megnyugodjak. Megígérte, hogy már nem iszik. Hogy leszokott.

– Sajnálom kicsim – mondja sírva. – De apád óta én… én annyira…

– Mi tört össze?

– Egy… egy tányér – mutat az ajtó felé. Az egész előszoba szilánkokkal van tele, ami arra utal, hogy anya újból nem bírt magával. Ilyenkor mindig tör, borít, zúz mindent, ami a keze ügyébe kerül, és nem érdekli, hogy mi lesz a következménye.

– Feltakarítok – jelentem be, majd valóban így teszek. Nem vagyok a sírós lányok csoportjába sorolható, így könnycseppek nélkül takarítom fel a rombolás maradékát, miközben annak okozója a kanapén alszik. Tehát eddig nem aludt, hanem a szobájában vedelt. Régen is mindig ezt csinálta.

Hagyom, hadd aludjon a kanapén, de azért egy plédet ráterítek, és óvatos puszit nyomok a homlokára. Elképesztő cefreszaga van. Gondolataimat elraktározva, sőt képzeletben kidobva a kukába inkább felcsörtetek az emeletre. A tenyeremből folyik a vér, ugyanis sikeresen elvágtam, de érzésektől mentes arccal kezelem le és kötöm be.

Annyira megtanultam már az érzelmeimet lerázni magamról, hogy szinte meg sem kottyan a jelenet. Ezt csak olyan érti meg, aki már volt hasonló szituációban – annyi csalódás ért, hogy egy újabb már fel sem tűnik, mintha tele lenne a pohár, de valójában már nem áll rendelkezésemre a tárgy. Már rég összetört.

Pár perccel később a teraszomon állok, amely a szobámból nyílik. Nem nagy cucc, de egyik kedvenc helyem az egész elbaszott házban. Szimplán két kis fotel és egy dohányzóasztal fér el a szűk kis helyen, de számomra ennél tökéletesebb nem is lehetne.

Kihúzom köntösöm zsebéből a doboz cigimet, amelyből egy szálat ajkaim közé helyezek és meggyújtok. Nem vagyok nagy dohányos, de pár szál belefér egy nap.

Elégedetten fújom ki a füstöt, miközben unottan nyomkodni kezdem telefonomon a közösségi médiát, ahol szembe jön velem az egyetem egyik posztja.

Basszus, az egyetem!

Az egyetemi dolgaim eddig is elég bonyolultak voltak, tekintve, hogy gyorsított eljárásban végzem el. Ez azt jelenti, hogy egy félév alatt kettő félév anyagát tanulom levelezőn, ennek köszönhetően ez az utolsó előtti szemeszterem. Ez nemcsak szörnyen megterhelő, de meg is éri, mivel így dupla olyan kemény munkával, de dupla olyan hamar válhatok azzá, amivé akarok kiskorom óta: pszichológussá.

Ha reálisan gondolkodom, nem látok rá sok esélyt, hogy Harry visszavonja a nekem címzett üzenetet és bejelenti, hogy tréfa volt az egész. De ezentúl mi értelme lenne levelezőn folytatni az egyetemet, ha busszal pár perc alatt odaérek?

Már túl késő van, majd holnap elrendezem. Csak aludni akarok.

Ennek ellenére újra megakad a szemem valamin. Az egyetem bejegyzését kedvelők közül kiszúrom Isaac Wayne nevét, amely megforgatja fantáziámat. Vajon melyik gimiben tanít? Mintha nem került volna említésre.

Lejjebb görgetek az adatlapján, és egy pillanat alatt elkerekednek a szemeim a látottak hatására.

Isaac Wayne

Születési dátum: 1992. február 29.

Lakhely: New York, New York

Családi állapot: kapcsolatban

Munkahely: Deer River University, fejlődéslélektan

Kezdete: 2022. 09. 01. –

Ebben a pár momentumban csak egyetlen egy dolog nem lep meg, a többiben hazudott.

Először is. Az egyszerűbb része. Február huszonkilenc? Tényleg Wayne? Ha logikusan számoljuk, még csak három éves vagy, nem harminc.

Családi állapot… kapcsolatban? Mármint velem? Kötve hiszem. De akkor mégis mire fel volt ez a mai felhajtás, ha barátnője van? Micsoda egy szemét alak!

És munkahely… Deer River? Valóban? És… fejlődéslélektan? Teljesen más professzorok tanítanak jelenléti oktatásban mint a levelezőn, valószínűleg emiatt kerüljük el egymást több mint egy hónapja annak ellenére, hogy az utolsó előtti félévem legtöbb kreditjét érő tárgyát tanítja.

De akkor… Nem, nem, nem. Nem lehet. Egy harmincéves férfi, aki a professzorom, és a barátomként mutatkozott be? Na nem, ettől gázabb nem lehet az életem.

De én vagyok Jocelyn Flores. Muszáj felszívnom magam, és a helyzetet a saját magam javára fordítani. Nagyon meg fog lepődni professzor úr, ha hétfőn a tanteremben lát.

Tovább nézem az adatlapját. Hát… Legalább az nem lepett meg, hogy New Yorkban lakik.

2. fejezet

ISAAC WAYNE

„(…) a fájdalom a szemében…

A sötétkék szemében.

Mint a legmélyebb óceán.”

Mindig is szerettem a kedvenc bárom kinti részén ülni péntek esténként, egyedül.

Munkámból adódik, hogy emberek vesznek körbe, ha pedig letudom az előadásaimat, a barátnőmmel vagyok, aki általában egy perc magánéletet sem hagy nekem, így egyedül ez maradt – a Linkin bárban ücsörögni és élvezni a whiskey-met, valamint azt, hogy most nem kell felelnem senkiért és semmiért, csak önmagam vagyok.

Elégedetten biccentek a pincérre, amikor kihozza az italomat, majd a telefonomra fókuszálok, amelynek kijelzőjén megjelenik egy üzenet a barátnőmtől.

Carmen üzenete: Nem akarom megmondani, hogy mit csinálj. Tudod, hogy nem olyan vagyok. Viszont lehetne, hogy ma nem kerülsz nők társaságába? Rosszat álmodtam. Gyere haza, ha tudsz.

Lesütöm a szemem, és ha tehetném, összetörném a készüléket, hogy még csak ne is lássam az előbb olvasottakat, amelyet minden héten megkapok. Carmennek birtoklási vágya van a volt kapcsolatai miatt, amelyekben kihasználták őt, és tárgyként kezelték. Én be akartam neki bizonyítani, hogy nem minden férfi rossz, ráadásul szerelmes voltam belé, de ez már elmúlt. Szimplán átalakult szeretetté és szakmai ártalommá a segíteni akarásom, ám érzem, hogy Carmen visszaél mostanában a helyzettel, és birtokolni akar.

Mégis mit akarnak a nők?

Megdörzsölöm a szememet, majd oldalra nézek, a bár benti részére. Gondolkodom azon, hogy beülök, mivel kint kezd csípős hideg lenni, így éppen felemelkednék, mikor az üvegajtó melletti asztalnál ülő nő telefonja felvillan, és akaratlanul is látom azt, amit ő.

Éppen szakítottak vele.

Összehúzom a szemeimet, ugyanis nem szeretek más magánéletében turkálni, ebből adódóan elkapom a tekintetem a lánnyal szemben ülőre – egy negyvenes éveiben járó hölgyre, aki ítélkezően mered előre.

Nem az én dolgom – mondogatom magamban, majd elhagyom eddigi asztalomat, és elindulok a bár benti része felé.

Szinte az összes asztal foglalt, a legelső szabad hely amin megakad a szemem, az közel van ahhoz a két nőhöz, akikre az előbb felfigyeltem. Jobb ötlet híján arra veszem az irányt, ekkor pedig meghallok egy érdekes párbeszédet.

– Már ne is haragudj, lányom, de úgy tűnik, hogy a te lovagod valójában nem is létezik, vagy csak megfutamodott.
A nevét sem mondtad el, gondolhattam volna, hogy csak kitaláltad – hallom a rövid fekete hajú nő hangját, aki továbbra is lenéző tekintetekkel vizslatja lányát.

Hamar levágom a helyzetet. Ez a nő nem tudja, hogy szakítottak a lányával. Azt főleg nem, hogy így. Habár a nekem háttal ülő lány arcát nem látom, de testtartásából ítélve igyekszik erősnek tűnni – ki van húzva a háta, ám keresztbe tett lábaival idegesen dobog.

Vajon az anyja mit szólna, ha megtudná a szakítást? Megvigasztalná, vagy esetleg elítélné? A lány szótlanságából ítélve inkább a második opció.

– Itt vagyok, elnézést a késésért. – Hirtelen jelenek meg mellettük, látszik, hogy egyikük sem számít rám. A lány csak lassan fordítja felém tekintetét, melyet látva meglepődök. Sehol sincs egy könnycsepp az arcán, ha nem láttam volna az üvegen keresztül a nemrég kapott üzenetét, nem mondtam volna meg, hogy megbántották. De a fájdalom a szemében… A sötétkék szemében. Mint a legmélyebb óceán. Tekintetemet vonzza vörös színűre festett telt ajka, és kerek idomai.

Végre egy nő, aki nem fél pár pluszkilótól. És milyen piszkosul jól áll neki.

– Elnézést, ismerjük egymást? – vonja fel tökéletesre ívelt szemöldökét a lány, aki olyan egyedi jelenség, hogy azt sem tudom, teste és arca melyik pontját nézzem. Vörös koktélruhát visel, és ha jól látom, magas sarkút.

Azt a rohadt… Egy nő, aki nem fél nőnek lenni.

– Na végre, már kezdtem azt hinni, hogy nem is létezik! – a másik nő egyből felpattan és elém áll.

–  Isaac Wayne. Részemről a szerencse – csókolom meg a kézfejét illedelmesen. Ahogyan az illemórákon tanítottam.

Látom a fiatal lányon, hogy nem tudja hova tenni a szituációt. Ami azt illeti, én sem. De már nem tudok belőle visszakozni.

Az este végére a lány az őrületbe kerget – még a nevét sem mondja meg, teljes titokzatosságba burkolózik. Ennek köszönhetően rajta kattogok még akkor is, mikor belököm a lakásom ajtaját.

Keserédes gondolatokkal fekszem le Carmen mellé. Végignézek vékony, törékeny testén, hosszú, szőke haján, és kedves szemén, mely barnán szokott csillogni. Két éve vagyok vele együtt, még gimnáziumi tanárságom alatt szerettünk egymásba, ugyanis míg én alap-pszichológiát tanítottam, ő addig iskolanővér volt. Én viszont a jobb álláslehetőség miatt felhagytam a gimnáziumi tanítással, ellenben ő ott maradt.

Gondolatban újra végigfuttatom a szememet a mai nap folyamán kapott e-mailemen, amelyet a Deer River egyetemtől kaptam.

„Tisztelt Isaac Wayne!

A Bölcsészettudományi Karon meghirdetett pszichológia tantárgy témája: Impulzusok hatása a lélekre, testre.

A tananyag gyakorlati és elméleti elsajátítása során a kar tanulóinak tudniuk kell azt, hogy az impulzusok miképpen vannak hatással életünkre, tetteinkre, gondolkodásunkra. Ajánlottak a tanórán való beszélgetések az emberi kapcsolatokról, érzelmekről és azok kibontakoztatásairól, amelyet a hallgatók később alkalmazni tudnak szakmájukban.

Üdvözlettel:

A Deer River Bölcsészettudományi Kar Igazgatósága”

Tehát impulzusok, melyeket gyakorlatban is meg kell mutatnom. A gimnáziumban szívesen tanultak a tantárgyamra, amely annak tudható be, hogy fiatalosan tanítok. Mondjuk nem csodálom, csupán huszonnégy éves voltam, mikor megszereztem a középiskolai tanár végzettségemet, pár évvel később pedig sikerült elvégeznem a szükséges képesítést, melynek segítségével immár egyetemen is taníthatok.

Az emlék beszökik emlékezetembe, mikor azt hazudtam, hogy gimnáziumi tanár vagyok. Habár a lánynak igencsak érett és nőies stílusa volt mind öltözködésileg, mind sminkügyileg, mégis végzős gimnazistaként tudom őt kategorizálni, és kíváncsi voltam, hogy ha azt mondom, hogy gimnáziumban tanítok, vajon elmondja-e, hogy ő melyikbe jár. De pechemre nem árult el magáról semmit az égvilágon. 0–1 oda.

Már hajnali öt órára jár az idő, mikor álomra hajtanám a fejemet, ám akárhányszor a mellettem fekvő Carmenre nézek, valahogy kimegy az álom a szememből. Nem vagyok belé szerelmes. És ez nyugtalanít.

Veszek egy jó hideg zuhanyt, majd kiülök cigarettázni a teraszra a reggeli kávém mellé. Hétfőn kezdődik a tanítás, igazából már csak egy nap. Erre igyekszem felkészülni tananyaggal, de képtelen vagyok rá. A fejemben csak Carmen és az a dögös lány jár, aki valószínűleg csak gimnazista, ami az én koromhoz nem igazán passzol. Tizennyolc és harminc…

Jól megcsináltad magadnak a bajt, Wayne.

Hirtelen ölelést érzek a derekamnál, mikor később éppen a konyhában égetek a serpenyőbe hat darab tojást.

– Mikor értél vissza tegnap? – érdeklődik Carmen.

– Későn – próbálom felkaparni az odakozmált darabokat.

– Meg akartalak várni, de olyan rosszul éreztem magam, hogy inkább elaludtam…

– Carmen – sütöm le szememet. – Pszichológiát tanítok. Szerinted nem látok át a lelki zsarolásodon? Az a célod, hogy hibásnak érezzem magam.

– Nem…

– Nem fogok úgy cselekedni, ahogyan te szeretnéd. Ezt megmondtam. Rengeteg időt töltök az egyetemen, a hétvégéken veled vagyok, pénteken jár nekem annyi, hogy ne gondolkozzak, csak kiürítsem a fejem.

– Tehetek róla, hogy féltelek? – simít végig a hasamon. – Izmos vagy, jóképű és vad. Mégis melyik lánynak ne kellenél?

Mondjuk annak, akihez tegnap szerencsém volt.

– Nem tudom – motyogom, elengedve a témát. Carmennek is vaj van a füle mögött, ahogyan nekem is. Ám míg ő nyíltan felvállalja, hogy a múltbéli sérelmei miatt fél a megcsalástól és a megalázástól ennyire, addig én hallgatok a tegnap estéről. Mert habár nem történt köztem és a fekete hajú lány között semmi, a barátjaként mutatkoztam be.

– Mi lenne, ha ehelyett – mutat rá a feketére égett tojásokra – inkább elugranánk a Mekibe?

– Jó ötlet – adom be a derekam a kaja gondolatára.

Mikor meglátom az öltöző, éppen melltartóban ácsorgó Carment, egyszerűen nem érzek semmit. Sem vágyat, sem izgalmat. Egyszerűen semmit. És ez baromira zavar.

Sajnos már hónapok óta úgy érzem, hogy nincs meg köztünk a szenvedély, a tűz. Az én oldalamról legalábbis biztosan állíthatom ezt. De Carmen nem igazán egy olyan idegzetű lány, aki egy szakítást le tudna nyelni, és szimplán továbblépni. Az előző párkapcsolatában szakított vele a másik fél, és öngyilkosságot akart végrehajtani, mert nem tudta feldolgozni, hogy nem volt elég. Hogyan tudnék vele ezután szakítani? Teljesen összeomlana.

A Mekibe érve megrendeljük a szokásost, majd asztalhoz ülünk. Éppen a reggeli tojásos szendvicset eszem, mikor észreveszem a két asztallal odébb ülő lányt, velem szemben. Ezt nem hiszem el.

Mosolyogva nézem, ahogyan hatalmas étvággyal eszik, ám igyekszem magamat kontrollálni.

Mikor feláll, és a szemetes irányába megy, végre szemügyre tudom venni. Bőrnadrágot visel és bőrkabátot, amely alól kilátszik vörös garbója. Ehhez hasonló színű magas sarkút és hajpántot visel, amellyel hátrafogja hosszú, fekete haját.

A szeme pedig… mint a legsötétebb óceán. És a vörös rúzsa… észveszejtő.

A keze be van kötve. Vajon mi történhetett?

Mikor leül a vörös hajú lánnyal szemben, ő is észrevesz engem, és rám emeli a tekintetét. Először meglepődöttnek tűnik, ám hamarosan felveszi az erős nő szerepét, és kihívóan néz rám.

Látom a szemében a fájdalmat, de annyira már nem erősen, min tegnap. A tegnapi szakítás feldolgozó fázisába kerülhetett.

Ő tipikusan egy olyan lány lehet, aki felett nem lehet uralkodni, hanem akivel együtt kell uralkodni. És ez tetszik. Nagyon tetszik.

– Szívem, kit nézel ennyire? – lendíti meg a fejem előtt a kezét Carmen, akire nem is figyelek már… nem is tudom mióta. Végignézek rajta és realizálom, hogy ő teljesen más, mint az a lány. Carmen szokásosan babarózsaszín és fehér cuccokba öltözött, szőke haját pedig lófarokba fogta. Nehéz őt néznem, és nem a dögös lányt mögötte.

– Semmit – mondom, ám akaratlanul is elmosolyodok, mikor látom, hogy az a lány már a második dupla sajtburgerét eszi meg pár harapással.

Vajon más is ennyire jól beleférne a szájába?

– Nem vagy igaz, Isaac Wayne! – csattan fel Carmen hirtelen, és hatalmas csapkodás kíséretében faképnél hagy a gyorsétteremben.

Mielőtt utána rohannék, látom a fekete hajú lányt, aki igyekszik szomorú lenni, de nem tudja megjátszani magát, és egyszerűen jóízűen felnevet. Ezt nem hiszem el.

Barátnőmet az otthonomban érem utol, amelyet sok évnyi spórolás árán tudtam megvenni. Egy egyszerű, egyszintes ház, amelynek falai fehérek és bútorai feketék. Nem valami nagy: előszoba, konyha, nappali, hálószoba, fürdő. Ennyi az egész. Na meg persze az imádott teraszom.

– Most mi van már megint? – sóhajtok, mikor a lány összetör egy tányért. Hihetetlen hangulatingadozásai vannak.

– Azzal a fekete hajú lánnyal szemeztél, ugye? – néz rám sírva. – Mi a neve?

– Fogalmam sincs – sóhajtok. És igazából nem is hazudok.

– Nem is mondtad, hogy neked az ilyen ribancok jönnek be – jegyzi meg sértődötten.

– Mert nem jönnek be – adom az észszerű választ.

– Nagyon más vagy hetek óta. Ő van a képben? Megcsalsz? – jön hozzám közel, és megüti a mellkasomat. – Tegnapelőtt szex közben egy hangot sem adtál ki. Nem élvezted, és ennek ő az oka, mi? Mert ő csinos, én pedig vékony vagyok? – kérdezi, már szinte visítva.

– Csak úgy beszélj és viselkedj velem, ahogyan te is elvárnád tőlem – elégelem meg a beszélgetést.

– Jó. Jó – vesz mély levegőket. – Visszamegyek anyához. Nem akarom, hogy még egyszer megcsalj engem.

– Carmen, egyszer sem csaltalak meg, az isten szerelmére! – Azt inkább nem teszem hozzá, amit tegnap este sikerült összehoznom azzal a lánnyal.

– Nem tudok megbízni benned, Isaac! Túl sokszor eljátszották már a bizalmam – a szoba felé veszi az irányt, és összeszedi a pár napja hozott ruháit.

– Ez alapján ítélsz meg engem is? A többi alapján? – ülök le a kanapéra egyszerűen. Nem fogok érte harcolni. Ha menni akar, menjen.

– Igen, mert te is ugyanolyan vagy, mint a többi! – csattan fel újra, majd pár perc múlva bőröndjével együtt távozásra kész. – Sok sikert azzal a ribanccal. Ha hiányozni fogok, ne keress.

Nagyot sóhajtok, és a kanapé karfájára nézek, melyen Ciceró ül és ítélkező tekintettel vizslat engem.

Olyan színű a szeme, mint annak a lánynak. Rá emlékeztet.

– Ne kritizálj – motyogom, mintha teljesen normális lenne a mai napom és az, hogy egy macskával beszélek.

Percekkel később már a tányér maradványait söpröm össze, és sikerül elvágni a tenyeremet, amit rezzenéstelen arccal fertőtlenítek le és kötök be. Már megszoktam ezt a folyamatos hisztit – mindig azt mondja, hogy megváltozik, de utána ugyanaz a vége. Történik valami, ami miatt elborul az agya, lehet az akármilyen kis dolog is. Magamra hagy, majd napokkal később visszajön, mert tudja, hogy visszafogadom. Én pedig persze hogy nem dobom ki, mert féltem őt.

De valahogyan az a lány annyira beszökött az emlékezetembe, hogy ha lehunyom a szemem, máris őt látom magam előtt. És nem Carment.

3. fejezet

JOCELYN FLORES

„Reggeli szendvics és együtt kávézások?

Á, ugyan.

A mi családunk nem ilyen.”

Hogy mennyire volt nehéz elrendezni, hogy hétfőn már ne levelezőn folytassam a tanulmányaimat, hanem bejárhassak az órákra? Elképesztően. Az egész előző hetem ráment a műveletre, ezáltal elég sok órámról lemaradtam. A jegyzetek megszerzésében segítségemre volt Lily, aki a szaktársam, és még akkor kezdtünk el beszélgetni, mikor én levelezőn tanultam, ő pedig jelenlétiben, viszont egyszer egy feladatra osztottak be minket. Mondanám, hogy azóta elválaszthatatlanok vagyunk, de közel sem. Szimplán láttam, hogy egyedül ül a Mekiben, és társultam hozzá. Miért is ne?

Mikor megmosom a fogaimat, akaratlanul is csekkolom a telefonomat, hogy Harry írt-e. De nem. Még mindig feketén és fehéren virít a megcsalós üzenete a kijelzőn. Volt pár napom felfogni és realizálni a tényt, hogy többé nincs olyan hogy mi, ami nehéz, ha valakivel évekig együtt van az ember. Viszont a Jocelyn-logikámat elővéve konstatálom, hogy jobb ez így. Nem voltam belé szerelmes, így csúnyán szakítottam volna vele, ami miatt a karma rajtam dolgozott volna. Így viszont mivel megalázta a női mivoltomat, csak még erősebbé válok idővel, ő pedig azt hiszem, a háztartást sem fogja tudni fenntartani nélkülem.

Mondanám, hogy izgulok a reggeli készülődés közben az egyetemre gondolva, de nem. Ez közel sincs így. Nem szokott érdekelni, hogy mit gondolnak rólam az emberek, így a legnagyobb lelki nyugalommal veszek fel egy csipkés felsőt, egy bőrszoknyát, valamint harisnyát és combcsizmát. Hát, nem vagyok egy visszafogott típus annak ellenére sem, hogy hideg van kint, és már bőven leesett az első hó.

A nappaliba leérve találkozok anyámmal, aki elképesztően cefreszagú, és arca másnapos.

Univerzum, miért egy ilyen anyával áldottál meg? Egyetlen pozitívum abban, hogy alkoholista, hogy teljesen kiment a fejéből a minapi találkozó, amelyen megismerkedett a „barátommal”. Egyszer sem említi.

– Mikor jössz? – kérdezi a kanapén ülve, teljesen szétcsapva. Reggeli szendvics és együtt kávézások? Á, ugyan. A mi családunk nem ilyen.

– Nem tudom – mondom, és valójában nem hazudok. Abban biztos vagyok, hogy körülbelül az egész félévem a pszichológia tantárgyból fog állni, Mr. Wayne-nel. Legalábbis azt hiszem, így kéne hívnom.

Majd megkérdezem tőle, hogy mivel a pszichológiában fontos az illem, ő mit javasol arra a helyzetre, amikor a professzorunk a barátunknak adja ki magát, és ennek ellenére az egyetemen felsőbbrendűnek számít tőlem. Hogyan kéne hívni. Mr. Wayne vagy szívecském?

Még mindig az elméletemen hahotázva megyek ki a kapun, ahol Lily már vár.

Ő egyébként egy végtelenül kedves és visszahúzódó személyiség, teljesen az ellentétem. Hosszú, vörös hajával és zöld szemével teljesen olyan, mint egy boszorkány. Para. De nagyon szép. Talán jóban sem lennénk, ha nem osztottak volna be minket egy feladatnál.

– Nem lehetsz ennyire alamuszi, Lily – sóhajtom már a buszon ülve. – Ha tetszik, miért nem írsz rá?

– És ha visszautasít? – rágcsálja a szája szélét. Ó, anyám,
a baj nagyobb, mint gondoltam.

– Akkor kinyalhatja – vonom meg a vállam. A lány belepirul a szavamba, amin szűziesen elmosolyodok. Ettől jobban nem is különbözhetnénk. De ari!

Ördögi mosolyra húzom ajkaimat, mikor Lily segítségével megtalálom a termet, ahol az óránk lesz. Magánegyetem, így kevés férőhelyes, inkább baráti hangulatot kelt a leginkább középiskolai teremre hasonlító helyiség. Mindenki rám néz az előadóban, mivel én vagyok a friss hús, így mosolyogva intek egyet. Egyedül azok az arcok ismerősek, akik gyorsított tantárgyakat vállaltak, viszont akárhogy nézelődök, egyedül Lily arcát ismerem fel.

– Sziasztok! – köszönök, és felülök a tanári asztalra, amit mindenki elképedten konstatál. – Nyugi, szerintem Mr. Wayne nem fog minket megenni. Jocelyn Flores vagyok, és egészen idáig gyorsított levelezőin tanultam itt, ez az utolsó előtti félévem. Történt egy kis baki az életemben, ami miatt mostantól be fogok járni.

Ja, egy kis baki. Anyám annyira kiölte belőlem az érzelmeket az évek alatt, hogy már nem igazán tudok sírni, sem érzelmeket kifejezni, ezért nem ébredtem feldagadt szemekkel, és nincs rajtam a sírás. Szar az életem, de igyekszem elfogadni. Mást nem tudok csinálni.

– Nekem bejössz, Flores – szólal meg egy tetovált fiú, akinek fekete haja van és barna szeme. – Végre van a bölcsészkaron valaki, aki nem nyelt karót.

Vigyorogva rákacsintok, ekkor pedig nyílik a mellettem lévő ajtó.

– Jó reggelt… – mondja a tanárunk kezében egy laptoppal és aktatáskával, ám ekkor megakad a szeme rajtam. Sötétkék öltönyt visel farmerrel és inggel, valamint méregdrága órával, amelyet a jobb kezén hord, tehát balkezes. Furcsállom, hogy az ingjének az utolsó gombjai is be vannak gombolva, hogy nem fullad meg?

Nem tudja hová tenni a szituációt. Zavarban van, és fogalma sincs, mit mondjon, vagy mit tegyen. Teljesen lefagyott.

– Jó reggelt, Mr. Wayne! – intek felé mosolyogva.

Ki akarom hozni a sodrából. Ő is összezavart engem tegnap, kihozott a szerepemből, amire nálam csak nagyon ritkán képesek.

– Elnézést, de mit gondol? – zárja be az ajtót maga után, és lép közelebb hozzám.

Próbál visszazökkenni a szerepébe.

A tisztes távolságot persze megtartja, mivel nem kevés a szemtanúnk. Szimplán vissza akarja szerezni az uralmát, miszerint ő fentebb áll, mint én.

– Azt, hogy csodaszép reggelnek nézünk elébe – nézek rá. Tekintete mintha dühös, bosszús és játékos érzelmek egyvelege lenne.

– Minden bizonnyal, ha leszáll a padomról Miss… – akad meg.

– Jocelyn Flores – ugrok le a padról, és állok meg vele szemben. Hiába hordok mindig magas sarkút, ez a pali még így is egy fejjel magasabb nálam.

– Egy ilyen tiszteletlen diáknak hogyan lehet ilyen angyali neve? – néz végig rajtam. Tudja, hogy nem jár el a szám
a pár nappal ezelőtti történtekről, végtére is azzal én is bajban lennék. Ritka konzervatív egyetem a miénk, na nem mintha a hallgató-professzor viszonyt bárhol is kultiválnák, viszont a többi intézménnyel ellentétben itt a tetoválás, a piercing sem megengedett, a dékán elmondása szerint azért, mert „ő sem szívesen fordulna egy olyan szakemberhez, akinek béka van a homlokára tetováltatva, és testékszer lóg ki az orrából”.

– A barátaimmal igencsak tisztelettudó vagyok. És odaadó… – harapom be ajkaimat, mire Mr. Wayne lehunyja a szemét, és megdörzsöli az orrnyergét.

– Kedves diákok! – hagy engem és megjegyzésemet figyelmen kívül. Leülök az első padba, szemben a professzorral, és kirívóan ránézek. – Elnézést ezért a közjátékért. De felvezetésnek tökéletes volt a félévi témánkhoz, melyek az impulzusok lesznek. A bölcsészettudományban fontos minden impulzus, mely ér minket. Az impulzus egy cselekvésre késztető erő, amely rávesz minket arra, hogy változtassunk azon, hogy mit tegyünk, és kitérjünk a megszokottból. Ez lehet külső vagy belső ráhatás, esetleg a belső hangunk, vagy egy személy. Ez persze nagyon sok tananyaggal jár, mivel az emberek attól függően reagálnak, hogy milyen impulzusok érik őket. Erről pedig sok mindent kell tudniuk, igazából mindent, és ezeket felváltva, személyre szabottan fogom számonkérni – néz körbe Mr. Wayne a teremben, és végül rajtam állapodik meg a tekintete. – Miss Flores, kijönne a tanári asztal mellé?

Nagy levegőt veszek, mikor megindulok. Valahogyan annyira figyelemfelkeltően magyaráz, hogy teljesen magára vonja a figyelmemet.

– Mi a jövőképe, Miss Flores?

– Pszichológusként látom magam – felelem diplomatikusan.

– Pszichológus – ismétli, majd a táskája felé hajol, amiből kivesz egy tonna papírt. – Ezeket kérem számon magától egy hét múlva.

– Mi? – kerekednek el a szemeim. – Ez rengeteg. Legalább száz oldal tömény szöveg. Én nem tudok magolni – borulok ki egy pillanatra, szerintem jogosan.

– Akkor nem kellett volna egyetemre jönnie, Miss Flores – mosolyodik el Mr. Wayne, mire csúnyán ránézek. Jár neki egy pont. De akkor is én vezetek.

– Tudja mit? – szívom fel magam. – Menni fog.

– Ezt örömmel hallom, mivel egész félévben majdnem hogy csak én fogom önöket tanítani nagy óraszámban, és ennél már csak több lesz – feleli diplomatikusan Mr. Wayne, ám szemében látom a diadalittas tekintetet.

Olyan dögössé teszi a heterokrómia… És az illata. Olyan erős és markáns, hogy később még magamon is érzem.

– Mr. Emory! – szólítja fel a következő áldozatot, aki az a fiú, aki tudtomra adta, hogy bejön neki a stílusom. – Magának mi a jövőképe?

– Fogalmam sincs. Anyám akarta, hogy ide jöjjek, én meg úgy voltam vele, hogy buli lesz a kollégium – vigyorodik el a tetovált srác.

– Tehát nincs jövőképe – kutat újra Mr. Wayne egy halom papír közt. – Akkor magának egy kissé könnyebb tananyagrészt adok, amely több tantárgy felé ágazik.

És nem hiszem el, de neki csak körülbelül húsz oldalt ad. Hihetetlen ez a pasi. Utálom!

Szavak nélkül nézem végig, hogy mindenkinek kiadja a jövő hétre megtanulandó lapokat. Igaz, hogy a rajtam kívül körülbelül húsz embernek még összeadva sincs annyi tanulnivalója mint szerény személyemnek, de ez nem hátráltat abban, hogy emelt fővel távozzak az egyetemről.

Kapja be, Mr. Wayne.

Mivel ma már nincs több órám, így hazafelé veszem az irányt. A pár perces út alatt viszont találkozok egy hófehér macskával, akibe majdnem belerúgok, mert azt hiszem, hogy hógolyó.

– Jaj, te kis pamacs – nézem folyamatosan a szépséget, aki lassan rám emeli a tekintetét. Gyönyörű sötétkék szemek, és hófehér, hosszú bunda. Ki hagyna magára egy ilyen perzsa szépséget?

Leguggolok tőle kicsit messzebb, nehogy elriasszam, ám olyan jámbor, hogy egyből felém veszi az irányt. Először kicsit félénk, így szaglászni kezd. Hamarosan viszont érzi rajtam, hogy jobban szeretem a macskákat mint az embereket, így engedi, hogy megsimogassam.

– Nem hagyhatlak csak így itt – pillantok a mellettünk folyamatosan elhaladó autók irányába. Egy ilyen forgalmas úton észre sem vesznek egy ilyen hófehér macskát ebben a nagy hóban. – De hogyan vigyelek magammal?

Hamarosan már a buszon ülök, táskámban a cicával, akinek hagytam egy kis rést, hogy legalább levegőt kapjon. Szerencse, hogy Lily még nem végzett, így egyedül szállok fel a buszra.

Csupán pár kellemetlenséggel gazdagodva szállok le a tömegközlekedési járműről, ugyanis mikor a macska nyávogott, kénytelen voltam azt mondani, hogy én voltam. Viszont minden goromba és lenéző tekintet megéri, mikor látom, hogy az állat máris birtokba veszi az ágyamat, amint belépek a szobámba.

– Mi legyen a neved? – nézek végig rajta. Szöges ellentétem a macska, ugyanis ártatlanságot sugároz, de sötétkék tekintetében látom a ravaszságot és a gúnyt, mellyel néha rám pillant. Mostantól barátok vagyunk.

Hamarosan el kell kezdenem munkát keresni itt, mivel a megtakarított pénzem, amelyet még New Jersey-ből hoztam, nem sok mindenre elég, így elkezdek a neten kutakodni.

Körülbelül fél órával később hagyom abba a tevékenységemet, mivel semmi érdekfeszítőt nem találok. Bassza meg
a világ, leszek inkább csóró, mintsem takarító.

Felélve a maradék vagyonomat buszra pattanok, és elmegyek a boltba, mivel nem akarom, hogy a hófehér szépségem éhen haljon. A szupermarketben veszek mirelit pizzát, hogy legyen mit ennem, a cicának pedig almot, ágyat, kaparófát, pár kaját és tálakat, valamint meglátok egy aranyos, macskákra való téli ruhát, amelyet az ára ellenére sem tudok ott hagyni. Na még mit nem, legyen nekem csini!

Útközben benézek a Linkin Bárba, amely esténként bárként funkcionál, nappal viszont kávézó. Itt ismerkedtem meg Mr. Wayne-nel, egyúttal itt vártuk anyával a volt barátomat, aki végül lapátra tett.

Ez a pár nap elegendő volt arra, hogy felkaparjam magam a földről. Annyi seb van már a lelkemen a családom miatt, hogy még egy heg meg sem kottyan. Majd szépen meggyógyul.

– Jó napot – köszönök a pincérnek, aki odajön hozzám, miután leülök az egyik asztalhoz. – Egy kávét szeretnék, feketén.

– A külsőd alapján fogadtam volna, hogy ilyesmit szeretnél – mosolyog rám, mire csúnyán ránézek. Fogja a jelet, és inkább magamra hagy. Helyes, én is így gondoltam. Semmi kedvem nincs a velem egykorúak hülyeségeihez, akik valószínűleg annyira gyerekesek, hogy minden második nőre rárepülnek. Nevetséges.

– Egészségedre – teszi le elém a rendelést percekkel később.

– Köszönöm – mondom, majd mikor elfordul tőlem, megfogom a karját, aminek köszönhetően újra felém fordul. És kajakra elpirul. Jaj, csajszi!

– Mit szeretnél? – hebegi.

– Nem tudsz esetleg valami munkalehetőségről a közelben? – kérdezem. Sürgősen kell pénz, lehetőleg a városban, mivel itt jobban meg van fizetve.

– Majd rákérdezek, tudtommal nálunk felszabadult egy hely. Egy faszi megvette a helyet az előző héten, és sorra penderíti ki az embereket. Én is új vagyok. – motyogja, és szemeiben látom a reménysugarakat. Á, túl apró falat vagy nekem, kicsim. – Valami elérhetőséget esetleg…

– Persze – mondom, majd mikor tollat és papírt ad a kezembe, ráfirkantom a telefonszámomat. – Fizetnék – hárítom el a reménnyel teli srácot.

– A vendégem voltál – mosolyog rám.

– Akkor köszi – vigyorodok el, majd elhagyom a kávézó területét.

Hamarosan újra otthon találom magam, mivel szerencsére elég gyakran jönnek-mennek a buszok. Az ajtón belépve konstatálom, hogy anyám már otthon van, mivel éppen a kanapén ül, és valami sorozatot néz.

– Szia – köszönök hangosan.

– Mit keres egy rohadt macska a házamban, Jocelyn? – Eléggé ingerült ahhoz, hogy kissé meginogjon a magabiztosságom.

– Az út szélén találtam, nem hagyhattam ott.

– Mit kerestél te az út szélén? – kiabál. Jézusom, miért ilyen idegbeteg?

– Az egyetemről menet találtam, nem hagyhattam ott egyedül, ahol állandóan kocsik mennek!

– Egyszer úgyis meg fog halni, nem mindegy?

Nem, baszki. Nem mindegy. Anya külsőre nagyon hasonlít rám, és belsőre is, egy bizonyos pontig. Belőle is kiöltek minden érzelmet az évek, így nem tud érezni. De amíg én ennek ellenére azon vagyok, hogy boldog tudjak lenni, ő elfogadta keserű sorsát, és azon van, hogy más sorsát is rosszabbá tegye.

A hófehér szőrgombóc lecaplat a lépcsőn, és egyenesen az ölembe mászik, a jéghideg szívemet pedig máris melegséggel önti el.

Főleg az, hogy fúj anyára. Még hogy az állatok buták… Okosabbak, mint pár ember.

– Képzeld, lehet, hogy lesz munkám – kezdek el trécselni, miközben beteszem a mirelit pizzát a sütőbe. – A Linkin Bárban.

– Mi? – ül fel anyám egyből. Mire fel ez az eszelős tekintet? – Biztos, hogy nem fogsz ott dolgozni.

– Miért, mi a bajod vele?

– Az veszélyes hely. Megtiltom, hogy ott legyél.

– Mi jogon tiltasz meg nekem bármit is? – kapom fel a vizet, és szemem máris könnybe lábad. Belehalna, ha egyszer támogatna engem? Anya az egyetlen ember, aki miatt mai napig sírni tudok. Mindenféle más érzelem kihalt belőlem, neki köszönhetően.

– Az anyád vagyok, és én tartalak el, Jocelyn! Minden jogom megvan ahhoz, hogy eltiltsalak attól a lepukkant helytől!

– Épp azon vagyok, hogy ez ne így legyen, anya! – Érzem, ahogyan lefolyik az első könnycsepp gömbölyded arcomon. A fehér szépséggel az oldalamon felmegyek a szobámba, mely biztonságot ad nekem ebben a szar világban.

4. fejezet

ISAAC WAYNE

„Egy nőnek miért nincs tartása?”

Ma elég sokáig bent kell lennem az egyetemen, így kedvetlenül veszem fel sötétkék zakómat farmerrel és inggel, valamint magamra kapom az órámat is. Kénytelen vagyok begombolni az ingem összes gombját, amely akármilyen fullasztó is, de muszáj.

A reggeli kávém mellé megfogom a doboz cigimet, és a terasz felé tartok. Imádok a nagyvárosban lakni, mivel minden itt van a közelben és elég forgalmas. Leülök a kinti ülőgarnitúrára és rágyújtok, ami által a nikotin jólesően végigégeti a belső szerveimet. A novemberi hideg ellenére nem fázok, ugyanis van, ami jobban leköt: Ciceró nincs sehol.

Újabbat szívok a cigibe, és jobban körbenézek: a tegnap esti kajájából semmit sem evett, azaz valószínűleg már az este folyamán eltűnt. Ahhoz képest, hogy eleinte mennyire utáltam a macskákat, annyira a szívemhez nőtt ez a kis gombóc. Carmen állított be vele egy évvel ezelőtt, miszerint meg akarja tartani, ám hozzám valamiért mindig jobban kötődött, így a nyakamon maradt.