A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Willow Winters: Tease Me Once (Shame on You #1), 2018

Fordította: VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Miattad bízom (Julia és Mason 1.), 2021

Miattad remélek (Julia és Mason 2.), 2021

Érted küzdök (Kat és Evan 1.), 2021

Érted élek (Kat és Evan 2.), 2021

Könyörtelen (A bűn szívében 1.), 2022

Szívtelen (A bűn szívében 2.), 2022

Féktelen (A bűn szívében 3.), 2022

Végtelen (A bűn szívében 4.), 2022

Copyright © 2021. Tease Me Once by W. Winters.
Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-77-5

Figyelem! E történet a képzelet szüleménye. A benne lévő nevek, alakok, helyek és események kivétel nélkül a szerző képzeletének termékei. Bárminemű hasonlóság valós személyekkel vagy eseményekkel kizárólag a véletlen műve. A regényben szereplő alakok valamennyien tizennyolc évesek vagy annál idősebbek.

„Ha nem gyógyítod meg a sebeidet, azokat fogod
összevérezni, akik nem tehetnek a sérüléseidről.”

(ISMERETLEN)

PROLÓGUS

Declan

– Azt mondtam, hogy állj négykézlábra! – A parancsomat másodszorra egész halkan suttogom el a félhomályban. A sötét fából készült pad megreccsen a lány alatt, amikor remegő végtagokkal óvatosan megmozdul.

Még nem tért magához az utolsó orgazmusától, ám nekem ennyi nem elég. Ebben a pillanatban egyszerűen képtelenség lenne oly sok gyönyört adnom, amitől elengedné a szépséges kis fejében kavargó gondolatokat.

Legalábbis ezt mondta nekem; ezzel szolgált rá erre a büntetésre.

– Sarokba szorítottál, Braelynn. Mégis mit gondoltál, mi fog történni? – kérdezem, s a széles bőrszíjat átveszem a jobb kezemből a balba. A lámpa fényében valósággal ragyog a lány meztelen bőre. A tenyerem rásimul a hasára, lejjebb tolom, ám Braelynn nagyon gyenge.

Az aggodalommal teli, álmatlan éjszakák és a rettegés, hogy mindez véget ér egyszer, tönkretette azt a nőt, aki Braelynn valaha volt.

A kíváncsi teremtés, aki egyszer a tűzzel akart játszani, már nem a régi sóvárgással néz vissza rám. Összetört és megperzselődött. Mindez ráadásul az én hibám.

A háta emelkedik és süllyed minden mély lélegzetvételekor. A hasa hozzásimul a padhoz, erősen markolja a deszkát. Dacosan ellenkezik? Vagy talán olyan mélyre süllyedt, hogy már nem számít, mit is mondok…? Lehet, hogy feladta a küzdelmet?

Úgy érzem, egy örökkévalóság telt el azóta, hogy utoljára imádkoztam. Ha isten valaha is figyelt rám, ha csak kicsit is törődött velem, most meghallja a fohászom: akkor ez a lány nincs összezúzva annyira, hogy többé már semmit se jelentsek neki.

– Térdelj ide, kiscicám! – Meghallva lágyan kiejtett szavaimat, rám pillant az őzikeszeme. Könnyek buggyannak ki belőle. A bőrszíjjal végigsimítom formás fenekét, majd a kezem továbbhalad felfelé, mire a lány megremeg és becsukja hosszú pillájú szemét.

Basszus! Felgyorsul a pulzusom és nyelek egy hatalmasat, mert Braelynn annyira gyönyörű.

Nem a fájdalom miatt sír, hanem azért, mert nem tud elmenekülni. Olyasmit látott, amit nem lett volna szabad, és az iszonyat még sosem volt annyira nyilvánvaló, mint ma éjszaka.

Csak lassan mozdul meg, és amikor már azt hiszem, engedelmeskedni fog, hagyja, hogy irányítsam, elenged mindent, és átadva magát a tőlem kapható gyönyörnek, elfeledkezik a kegyetlen valóságról, meggörnyed a háta és az arcát a padra simuló két alkarja közé rejti.

A bőrszíj pontosan akkor csattan a padlón, amikor a lányból előtör a zokogás. A fájdalom uralja úgy, ahogy azt inkább nekem kellene. Nem áll ellen a sírásnak és miközben eltakarja az arcát, fuldoklón bocsánatért esedez.

Basszus! Ne már! Braelynn!

A kurva életbe!

Egyik karommal a dereka alá nyúlok, a másikkal átölelem kivörösödött fenekét. Felemelem és a meztelen mellkasomhoz szorítom, mert arra van szükségem, hogy összeérjen a bőrünk és érezzem a teste forróságát. A talpam csendben rásimul a parkettára, miközben egy csókot nyomok a lány hajára, és odaviszem az antik baldachinos ágyhoz. Ő választotta ki ezt a bútordarabot. Hasonlóan minden máshoz ebben a szobában, ez is érte van itt. Az ő kedvéért.

A matrac halkan tiltakozik, amikor egy gyengéd mozdulattal ráfektetem a lányt. Gondosan ügyelek, hogy a feneke ne nyomódjon nagyon bele a lepedőbe. Még ez a kis érintés is elég ahhoz, hogy összerezzenjen, persze csak egészen kicsit. Nyilvánvaló, hogy az előttem fekvő nő kétségbeesetten vágyik arra, hogy mindennek legyen vége. Legyen vége, mert akkor semmivé foszlik az, ami történt.

Az én világomban azonban nem így mennek a dolgok. Önző módon ide, magamhoz rángattam le Braelynnt.

Felemeli mindkét kezét, átöleli a nyakam és odabújik hozzám. Közben jól tudom, hogy most, amikor jobban ránehezedik az ágyra, még erősebben belehasít a fájdalom.

Kénytelen vagyok újra arra figyelmeztetni magam, hogy nem a fizikai szenvedés bánt el így vele. Hanem a közeledő jövő fenyegetése.

Puha keble hozzányomódik a mellkasomhoz, az apró alak összegömbölyödik, mintha minden erejével megpróbálná jobban befészkelnie magát az ölelésembe. Minden tőlem telhetőt megteszek azért, hogy megnyugtassam.

Csendben babusgatom, a haját puszilgatom és óvatosan a hátát simogatom. Magamhoz ölelem, mert erre van szüksége. Ahogy hozzám simul, a teste kissé ellazul, ám továbbra is vadul magához ölel.

– Meg foglak védeni. – Az ígéretemet belesuttogom a fülébe, amitől megdermed. Életemben nem fáztam ennyire, mint most, amikor a kisgidám felnéz rám. Tehetetlen vagyok és magányos. Úgy érzem, hogy kudarcot vallottam mint férfi, amikor ez a szépség úgy kételkedik bennem, mint most.

Nem hiszi el, hogy meg tudnám védeni. Alig kapok levegőt, amikor rádöbbenek erre.

– A családodról van szó – suttogja. A tekintete mindent elárul: azt hiszi, ha a fivéreim a halálát akarják, akkor őket választom, de téved!

Borzongás fut végig a hátamon, elkapom a tekintetem a szeméről, és dühvel tölt el, hogy e látványtól engem is elfog a bizonytalanság. Ebben a kibaszott szobában most egyedül a ventilátor mozog. A szárnyai körbe-körbeforognak, miközben minden mást elnyel a sötétség és elmosódottá válik. Sohasem áll meg.

Soha semminek nem lesz vége.

A testem megdermed, kirobbanni készül a haragom és tombolnak bennem az érzelmek. Összeszorítom a fogam és nyersen a lányra förmedek:

– Állj négykézlábra!

Döbbenet villan át sötétbarna szemén, lassan megmozdul és éjfekete, kócos tincsei beborítják a vállát. Egyetlen porcikája sem ér hozzám, miközben elhelyezkedik. A két térde vállszélességnyire van egymástól. A háta tökéletes ívben feszül meg, így a lehető legmélyebben belé tudok hatolni. Amikor lemászok az ágyról, olyan hangosan reccsen meg, mint ahogy a vágy hörgése előtör belőlem. Megragadom a két bokáját és odahúzom az ágy szélére. A váratlan mozdulat miatt Braelynn halkan megnyekken. Ösztönösen szeretne megkapaszkodni az ágyban, de aztán inkább engedelmeskedik. Szilárdan megvetem a lábam a padlón. A lány feneke a legjobb magasságban van. Az ujjaimat végighúzom a redői között. Még nem áll készen rám, ezért türelmes vagyok.

Miközben az ujjammal a csiklóját izgatom, rádöbbenek, hogy nekem is időre van szükségem.

A lány torkából halk nyöszörgés formájában tör elő a gyönyör. Kissé lejjebb hajtja a fejét. Bal tenyerem rásimul a csípőjére és finom figyelmeztetésként egy helyben tartja.

Ez a nagy helyzet.

Ő az enyém.

Azt csinálhatok vele, ami csak jólesik.

A véremben lángoló, mohó birtoklási vágy felizzik, ahogy előrehajolok, megmarkolom Braelynn fenekét, és közben érzem, hogy összeszorulnak a hüvelyizmai. A fájdalom és a gyönyör együttesen megadja neki azt, amire ahhoz van szüksége, hogy behódoljon. Az ujjam végigsiklik a hátán, aztán bal kézzel megragadom a nyakszirtjét, míg a jobbommal kissé kitágítom benedvesedő punciját.

– Így már sokkal jobb, édes, drága tündérem.

Kissé hátrább húzódik, én azonban gyorsan jelzem, hogy ez helytelen. Megragadom a tarkóján a haját és kissé meghúzom. Ettől egyből felveszi a megfelelő testtartást. Iszonyatosan gyönyörű így, gyöngén, kiszolgáltatva a vágyaimnak. Engem vár. Megbízik bennem.

Imádom, amikor ilyen.

De nem. A szívem nagyot dobban. Súlyosan, izgatottan. Szeretem ezt a nőt. Nem fogom megengedni, hogy elvegyék tőlem.

A farkam végét hozzáigazítom a hüvelyéhez. Közben odahajolok a nyakához, aprót beleharapok, és boldogan látom, hogy ettől libabőrös lesz. Pontosan tudom, hol kell belesuttogni a fülébe ahhoz, hogy megremegjen:

– Hajlandó lennék ölni érted. Bárkit megölök a kedvedért.

Ez nem csupán egy súlytalan ígéret. Gyilkolni fogok érte. Mindent megteszek, amit tennem kell a kedvéért.

Csupán a másodperc törtrésze telik el, mire felfogja, hogy mire is utaltam. A testbeszéde visszatükrözi a felismerést. Ez az a pillanat, amikor mélyen, tövig belenyomom a farkam. Vadul teszem magamévá. Lángra lobbanok, szenvedve boldog hörgésétől, miközben világosan a tudtára adom, hogy hol a helye.

1. FEJEZET

Declan

Mindenki tudja, jó oka van a kegyetlenségünknek.

– Ha nem fizet… – mondja Carter bátyám, és megkopogtatja a keményfa íróasztalt. Nyugodt a ritmusa, pont olyan, ahogy Jase bólogat. Elfogadja a ki nem mondott megállapodást. – Legyen nagyon látványos a leszámolás.

Carter jelentőségteljesen kihangsúlyozza a nagyon szót.

– Nagyon – ismétli meg Jase halvány mosollyal. Mintha viccesnek találná, hogy úgy ölünk meg valakit, hogy a kivégzése bekerüljön a kora esti hírműsorokba. Görcsbe rándul a gyomrom, és közben forróság táncol a nyakszirtemen, ám ennek dacára is bólintok. Csak az fog történni, ami olyankor szokott, amikor valaki átvert minket. Példát statuálunk a vétkezővel. Mostanában erre elég sokszor sor került.

Az erőviszonyok megváltozását elkerülhetetlenül újabb kihívások kísérik. Először csak óvatosan próbálgatják a bevett határvonalat. Naivság lenne azt hinni, hogy az ellenségeink nem keresik folyamatosan a repedéseket, és nem piszkálják a világosan meghúzott határvonalakat. Ha csak a legkisebb kihágásokat is megtorlás nélkül hagyjuk, akkor egyből tudni fogják, hogy nyugodtan továbbmehetnek.

– Ha csupán egyetlen órát is késik – mondja Carter, és a hüvelykujjával mutatja, mi történjen.

– Egyetértek – bólint Jase.

A tekintetem frissen borotvált, szögletes arcáról átsiklik a Carter szeme alatti táskákra. A legidősebb bátyámnak nemrég született meg az első gyereke, az unokaöcsém. Érkezése árulások sorához vezetett.

Az anyánk annak idején azt mondogatta, hogy „sírba visz engem ez a család”. Nem igazán emlékszem az arcára. Kölyök voltam még, amikor meghalt, és otthagyott minket, ötünket. Ennek dacára is jól hallom most a fejemben a szavait. Gúnyos a hangja, miközben az égre emeli a tekintetét és újra beleveti magát a koszos edények meg a szennyes ruhák soha véget nem érő áradatába.

Mára csak négyen maradtunk, és a legcsekélyebb kétségem sem lehet afelől, az édesanyánkat elkeserítené, hogy milyen emberek lettünk.

Lehet, hogy engem is sírba visz a család. Ám rajtuk kívül nincs semmim, és bármikor feláldoznám az életem a kedvükért.

Az irodám hátsó ablakán túl egy villám éles fénye ragyog fel. A villámcsapást követően ragyogó fényárba borul a fényűző helyiség. Egy pillanatra még a sötét keményfa parketta is tündököl. Jól látszik felcsiszolt, makulátlan felszíne. Idebent katonás rend uralkodik. Minden férfiasan barna vagy szürke.

A dekorációt néhány fekete-fehér fénykép jelenti. Addison, Daniel bátyám felesége pár évvel ezelőtt készítette őket. Egy-kettőn elhunyt fivérem, Tyler látszik. A tőlem bal kézre lévő, mennyezetig érő polcra olyan képeket tettem, melyek a családunkat még az előtt örökítették meg, hogy azzá váltunk volna, akik ma vagyunk. A legtöbb fényképen olyan modern nagyvárosok látszanak, ahová a sógornőm az utazásai során eljutott. Addison segített berendezni az irodámat.

Nélküle nem lennének itt az olyan fényűző apróságok, mint a csillogó italoskocsi és a metszett üvegből készült fogantyúk a fiókokon. Nyoma sem volna a szobámat kellemesebbé tevő női érintésnek, a vajsima, borostyánsárga bőrrel fedett fotelokra simuló takaróknak.

– Ha Aaron nem fizet, egyértelművé tesszük, hogy ennek mik a következményei.

– Látványos kivégzésre van szükség – jelenti ki Jase határozottan, és ezzel visszatereli a beszélgetést az eredeti medrébe. Sötét szemével engem keres. Ösztönösen odabiccentek. A fivéreim jól tudják, bárhogy is döntenek, segíteni fogok a végrehajtásban. Én vagyok a legfiatalabb, és úgy érzem, hogy a testvéreim adósa.

Nem mintha bármikor bármit is a szememre hánytak volna.

Nyilvánvaló számomra, mennyire szerencsés vagyok, figyelembe véve, hogy a fivéreim min mentek keresztül az édesanyánk halála után. Elviselték apánk kegyetlenségét, a könyörtelen mindennapokat és az egymást követő tragédiákat.

– A Romano sikátorban, az 5. sugárútnál – véglegesíti a helyszínt Carter.

– Még mindig megszerezheti azt a pénzt – veti fel Jase, bár közben halványan elvigyorodik. A körmét piszkálja.

– Ötvenezer dollárt? Csak akkor, ha ellopja valaki mástól – vágom rá, bár jól tudom, hogy ezt sem lehet teljesen kizárni. Ha viszont így történne, akkor valaki más ölné meg az adóst. – Ennek amúgy sokkal jobban örülnék.

Egyszerre röhögnek fel.

– Akkor döntöttünk – mondja Jase, ám közben azért ránéz Carterre, és így ellenőrzi, hogy nem maradt-e más megbeszélnivalónk. Mindjárt itt az éjfél, de az én éjszakám éppen csak, hogy elkezdődött, még a testvéreim hazasietnek és ágyba bújnak a feleségeik mellé. Azok az asszonyok szívből szeretik őket.

Lassan kifújva a levegőt, Carter bólint. Nincs más üzleti ügy, amit meg kéne beszélnünk.

– Átadod Ariának az üdvözletem? – kérdezem lazán Cartertől.

Carter pontosan úgy mosolyodik el, mint Jase. Legidősebb fivérem feláll, és a kezét szürke öltönynadrágjának zsebébe csúsztatja.

– Jobb lenne, ha te is hazajönnél – feleli. – Hiányzol Ariának.

Jase még rátesz egy lapáttal.

– Több időt kellene otthon töltened. Kezdjük azt hinni, hogy jobban szereted ezt a helyet, mint az otthonodat.

Rosszkedvűen felhorkanok, bár az arcomon megjelenik egy ferde mosoly.

– Itt nyugalom van, és mind tudjuk, hogy nagyon sok dolog vár elintézésre.

A fivéreim a szerető párjukhoz és a gyermekeikhez térnek haza. Én meg itt maradok és eltakarítom a roncsokat. Szemmel tartom a képernyőket, melyek olyasmit is látnak, amit nem lenne szabad. Odafigyelek a területünkön élőkre. Az emberek késő éjjel kilesnek az ablakukon, nekünk pedig figyelmeztetnünk kell őket, hogy az ő oldalukon állunk.

A maffia csakis a közösség miatt maradhat életben.

A gazemberek és a gyilkosok kizárólag azért ússzák meg a disznóságaikat, mert sokan szemet hunynak fölöttük és mások támogatják őket.

Megdörzsölöm a szemem, és ezt mondom:

– Egész embert igényel ez a kibaszott meló.

– Szükséged van segítségre? – kérdezi Jase őszinte érdeklődéssel a hangjában.

– Nincs. Csupán át kell gondolnom mindazt, amit az előbb megbeszéltünk. Utána majd hazamegyek.

Ismét görcsbe rándul a gyomrom, miközben Jase és Carter egyszerre elkomorodik. Figyelmeztető szavaimat meghallva düh lángol a szemükben.

Egy besúgó van közöttünk, aki értesüléseket szivárogtat ki a szövetségi nyomozóknak!

– Szólj, ha bármire szükséged lenne! – mormogja Carter, és felveszi fekete zakóját. A rászabott öltözék méregdrágának tűnik. Ennek valószínűleg az az oka, hogy valóban sokba került. Mind a két bátyám elegánsan öltözködik és gondosan megborotválkozva jelenik meg a nyilvánosság előtt. Remekül képviselik a családunkat.

Daniel többnyire a családunk otthonában marad, én meg itt töltöm az időm java részét. A Klubban. Ez az én éjszakai lokálom. Bármire is lenne szükségem, itt megtalálom.

Például a pincében a betoncellákat és az emeleten az alkoholt. Azután kezdek el inni, hogy befejeztem a napi teendőket, például lerendeztem a késve fizetőket.

– Van még valami vagy valaki, amiről tudnom kéne? – kérdezem. Carter már háttal áll nekem, a keze a kilincsen. Gyorsan visszafordul felém, akárcsak Jase. Összeszűkül a szemük, ahogy gondolkoznak.

Annyira hasonlítanak egymásra! Magasak, félelmetesek. A jókedvük fertőző, de ha haragszanak, félelmetes még a mosolyuk is.

Jól tudom, mások hogyan reagálnak rájuk. Én inkább Daniel bátyámra hasonlítok. Csendes vagyok és visszahúzódó.

Ha valaki mégis találkozik velem, az azt kívánja, bár ne lenne így. Ez amúgy nagyon is megfelel nekem.

Carter a fejét rázza, aztán Jase-re pillant, mielőtt megkérdezné:

– Van bármi is, amiről megfeledkeztem?

A fotelem tiltakozva megreccsen, amikor a súlypontomat áthelyezve Jase-re összpontosítok. Hátradőlök és keresztbe teszem a lábam.

– Ha bárki más is késlekedne a pénzzel, ugyanezt tesszük vele.

– Ez nyilvánvaló – biccentek. Jól tudom, véres hétvége vár rám. – Ahogy azt a tekintélyünk megköveteli.

– Nincsen másunk, csak a tekintélyünk – figyelmeztet Carter.

– Meg a fivéreink – teszi hozzá Jase.

Carter bólint, és az arcán látom, mennyire kialvatlan.

Azt beszéli az utca, hogy mi sosem várunk és senki sem kap tőlünk egy második esélyt.

Gyilkosoknak és tolvajoknak tartanak minket. Gengsztereknek és semmirekellőnek. Na jó, ez az utóbbi két elnevezés még kölyökkorunkban ragadt ránk. Szegények voltunk, magányosak, és még egyet sem követtünk el a későbbi pokoli bűneink közül.

Azt hiszem, az Úristen annak idején megbocsátott volna nekünk. Akkor régen még szinte semmit sem tudtunk erről a világról. Most viszont? Mi vagyunk a földi pokol urai.

– Megmondom Ariának, hogy a hétvégére hazajössz. – Carter kijelentése inkább kérdésnek tűnik, miközben kinyitja az ajtót. Mind a két bátyám megvárja, hogy bólintsak.

Ez volt a köszönésem. A tekintetem a szoba sarkában álló whiskey-s üveg felé villant. Ahhoz, hogy kibírjam ezt az éjszakát, szükségem lesz egy-két pohár tömény italra.

* * *

Az angolszász országokban jól ismerik ezt a közmondást: „A vér sűrűbb a víznél”, vagyis a vér nem válik vízzé.

Az eredeti népi bölcsesség az idők folyamán új értelmet kapott, és ma már azt jelenti, hogy a család mindennél fontosabb. Mindenkinél! Azért, mert a rokonainkat a vér köteléke fűzi hozzánk.

Csakhogy e közmondás eredetileg ennek az ellentétét jelentette.

Arról szólt, hogy a harcosok csatában kiontott vére erősebb köteléket jelent a közös szülőanya méhének magzatvizénél. E felismeréssel a csatatéren küzdő katonák közösségét akarták erősebbé tenni. Azok ugyanis, akikkel vállvetve harcolsz, mindenki másnál közelebb állnak hozzád.

A fivéreim mellett állva több vért ontottam az elmúlt tíz évben, mint amennyit valaha is elképzelhetőnek tartottam volna. Nem létezik semmi ezen a világon, amivel éket lehetne közénk verni. A mi esetünkben ugyanazt jelenti a vér és a víz. Öltünk már embert a testvéreink érdekében, csakis ezért maradtunk életben, és ennek a vérontásnak soha nem lesz vége.

Mert nem is lehet. Ha mégis ez történne, annak az lesz az oka, hogy három méter mélyen fekszünk a földben, és már csak a sírkő emlékszik ránk.

Háromujjnyi borostyánszínű italt töltök a pohárba és kiiszom. Ez az éjszaka csak egy a közeli jövőben rám váró hasonló napnyugták közül. E felismerés igazságát a zsigereimben érzem.

2. FEJEZET

Braelynn

Az élet könyörtelen. Persze lehetne ellenkezni és azt mondani, akadnak azért szép napok is. Néhányan elszántan azt állítják, hogy több kellemes pillanatot élhetünk át, mint rosszat, ám én most nem erről beszélek. Az élet azért kegyetlen, mert egyre csak jönnek a napok.

Egyik pofon a másik után, ami leviszi az embert a földre. Nincs időnk feltápászkodni és letörölni magunkról a sarat.

Az életet a legcsekélyebb mértékben sem érdekli a fájdalom, és nem hajlandó szünetet tartani egy-egy ökölcsapása után. Levegőhöz kellene jutnunk, ám a sors fütyül erre. Nem tart szünetet és nem engedi, hogy összeszedjük magunkat.

Szóval az élet egy könyörtelen ribanc!

Mély lélegzetet veszek, tekintetem végigsiklik az új hálószobám mennyezetén látható hajszálvékony repedésen. Összevonom a szemöldököm és arra gondolok, lehet, hogy az a repedés már évek óta ott van, és nem jelent semmilyen bajt. Persze előfordulhat, hogy gond lesz belőle.

A szobán még nem érződik, hogy az enyém lenne. A legcsekélyebb mértékben sem formáltam a magam képére.

Hiányoznak az élénk színek, bár a falakat világosfehérre alapozták le. A tövükben egy méter magasságig barna dobozok sorakoznak. Egyelőre csak az ágyneműmet vettem ki belőlük. Ez utóbbi… Elég sok kivetnivalót hagy maga után.

A gumis lepedő lejött a matracom egyik sarkáról. Kényelmetlenül felgyűrődött a lábam alatt. Lábujjal megpiszkálom. Miután tegnap késő éjjel végre sikerült elaludnom, valószínűleg nyugtalanul forgolódtam és hánykolódtam.

Ez lehet a magyarázat arra, miért vagyok még mindig ennyire fáradt. Erre persze számítanom kellett volna. Az órámra pillantok és rádöbbenek, hogy az ébresztés még meg sem szólalt. Nincs pocsékabb dolog annál, mint ilyen nyomorult módon felébredni, még jóval napkelte előtt.

Arra gondolok, hogy esetleg megpróbálhatnék még egy kicsit aludni, ám az agyam máris ráveti magát a teendőim hosszú listájára. Eltekintve a kartondoboz hegyektől, a hálószobám teljesen csupasz. Csak egy használtan vásárolt ágykeret meg az az éjjeliszekrényke áll itt, amit édesanyámtól hoztam át. A saját matracomat és egy amúgy nem is túl rossz ágynemű-garnitúrát használok. Egyedül a gumis lepedő makrancoskodik. A ruháim a szennyestartó ládában vannak, és nagyjából ennyi az összes holmim.

Rám borul az eltompultság, és fáradt szemem még jobban elnehezül.

Kapd össze magad, Braelynn! Szedd össze magad! – figyelmeztetem önmagam. Valójában nem ilyen vagyok. Csak azért tört rám ez a sok kétely meg kimerültség, mert rengeteg megpróbáltatáson mentem keresztül.

Ma másként lesz.

Ma egy új esély vár rám.

Kizárt dolog, hogy újra el tudjak aludni. Ha mégis sikerülne, nem számíthatnék kellemes álmokra. Felsóhajtok, félig letolom magamról a paplant és megtörlöm a szemem. Ha egyszer felébredt az agyam, onnantól nincs visszaút. Innen már nem lehet meghátrálni.

Nem számít, hogy mennyire kikészültem tegnap este.

Mindezek után még jobban utálom a volt férjemet, Travist. Egy örökkévalóságig tartott, míg az üzenete után el tudtam aludni. Már a neve is elég ahhoz, hogy kihűljön a testem.

Istenem! Nem akarok erre a faszra gondolni.

Főleg nem ilyen emlékekkel kezdeni az új napot.

Egész éjjel nyomasztó gondolatok kavarogtak a fejemben. Nem akarok újra velük foglalkozni; akkor már inkább a mennyezeten látható repedésre összpontosítok.

Nem sikerül.

Ha Travis berúg, elkezd üzeneteket küldeni arról, hogy mennyire sajnálja, ami történt. Mindig ezt csinálja. A viselkedésével elpusztította a régi énemet. Görcsbe rándul a gyomrom és érzéketlenné válok, ahogy az eszembe jut, milyen sokszor tett így. Azt mondja, szeretne visszakapni. Ha csak egyetlen szóval is válaszolnék neki, még több üzenetet küldene. Egyre nagyobb nyomás nehezedne rám.

Hónapokkal ezelőtt a pszichológusom tanácsára úgy döntöttem, nem válaszolok neki. Akkor szakítottam végleg Travisszel, és hazaköltöztem az édesanyámhoz. Nem számít, mit ígérget ez a pasi.

Nem fogok megbocsátani neki!

Hosszú ideig járva a pszichológushoz, sikerült kizárnom magamból. Cseppet sem jó dolog valakit így blokkolni. Kivágni az életedből, és eldönteni, hogy soha többé nem beszélsz vele. Tobias azonban azt mondta, így egészséges, így szükségszerű. A pszichológusom javasolta, hogy szakítsam meg a volt férjemmel a kapcsolatot. Nagy kő hullott le a szívemről, amikor így tettem.

Csakhogy tíz órával ezelőtt minden újrakezdődött.

Tegnap éjjel Travis új telefonszámról küldött üzenetet. Az oldalamra fordulok, összegömbölyödöm a paplan alatt és összeszorítom a szemem. Olyan erős bűntudat, félelem és szenvedés tör rám, hogy azt kívánom, bárcsak halott lennék.

Tudom, hogy elköltöztél. Csak beszélni szeretnék veled…

Pontosan tudom, hogy nem csak beszélni akar. A hozzá hasonló pasik számára a beszélgetés csupán csak a kezdetet jelenti. Ha odanyújtom neki a kisujjamat, az egész karom kell neki. Éppen ezért nem kap tőlem semmit.

Hideg borzongás fut végig a hátamon, mert rádöbbenek arra, Travis tudja, hogy elköltöztem. Vajon azt is, hogy egyedül vagyok? Először ez a kérdés bukkant fel az elmémben. Eleget tud ahhoz, hogy új telefonszámról küldje az üzenetét. Travistől… rettegek.

Még úgy is, hogy ezt nem szívesen ismerem be.

Persze megváltoztathatnám a számomat… Már megint. Csakhogy ez azzal járna, hogy az egész délutánomat valamelyik telefontársaság irodájában kellene töltenem egy vörös pólós pasival beszélve, aki valószínűleg rávenne egy olyan új előfizetésre, amire nincs is szükségem. Ráadásul Travis ezt az új számomat is kiszimatolhatja, és akkor mire fel lenne az egész felhajtás?

Az a seggfej sosem áll le!

Makacsul ragaszkodik a maga igazához. Akár százszor is örökre elköszönhetnék tőle, őt ez akkor sem érdekelné. Nyelek egy nagyot, szinte fuldoklom, és teljesen kibújok a paplan alól, mert iszonyú forróság tör rám.

Kénytelen leszek mindörökre letiltani azt az alakot.

Halálos rémület tör rám, amikor arra gondolok, hogy még mindig szemmel tart. Emiatt nem tudok éjszakánként aludni. Travist nem érdekli, hogy visszautasítottam. Már a szakításunk is éppen elég nehezen ment. Úgy tűnt, nincsen hely, ahová mehetnék, és a végén kénytelen voltam visszaköltözni édesanyámhoz, míg ki nem tudtam venni egy lakást.

A kibaszott ébresztőóra csak most szólal meg. Megváltást jelent az iszonyatos hangja. Megakadályozza, hogy elnyeljen a mélység. Lecsapom az órát, és pontosan arra a tényre figyelmeztetem magam, mint amire hetek óta – minden nap.

Maradjunk derűlátóak.

Pontosan ezt kell tennem!

Nem számít, hogy szakítottam a férjemmel, hogy visszaköltöztem az anyámhoz, hogy csak egy egészen kis házat tudok albérletben kivenni, mert semmire sem megyek, ha csak sajnálom magam és szenvedek.

Tovább kell lépnem!

Az eredményeim között ott szerepel, hogy van új albérletem. Sikerült elég pénzt összeszednem ahhoz, hogy kifizessem a kauciót és az első hónapi lakbért. Itt vagyok, talpon maradtam. Lehet, hogy kissé üres a lakás, de akkor is az enyém!

Még pár percig ágyban maradok, érzelmeket és emlékeket idézek fel. Egy párna van a két lábam között, miközben tompa tekintettel bámulom a falat. Csak akkor gurulok dühbe, amikor lábujjal ismét megérintem a gumis lepedőt.

Komolyan kikészülök miatta!

Ha majd sikerül rendbe hozni az életemet, veszek egy olyan ágynemű-garnitúrát, aminek a lepedője pont akkora, mint a matracom, így nem jön le róla a kibaszott éjszaka kellős közepén!

Ilyen egy jó és egyszerű célkitűzés.

Lelki szememmel már látom is, ahogy végigsétálok egy Target áruház polcai között és alaposan megnézem a szépen sorba rendezett, különféle pasztellszínű ágyneműket. Tudom, egy lepedő nem nagy dolog, csakhogy az apróságok is fontosak. Bár huszonöt éves vagyok, még sohasem laktam egyedül. Kollégista voltam, aztán közös albérletben éltem és… Ott volt Travis.

A napok folyamatosan pörögnek, az élettől pokolian fájdalmas pofonokat kapunk, de legalább új ágyneműre azért még telik.

Halkan felnevetek, kinyitom a szemem és felpattanok az ágyról. Töltőre rakott mobiltelefonom a kisszekrényen fekszik. Habozás nélkül kézbe veszem.

Két üzenetem érkezett.

Nagyot dobban a szívem, mert attól tartok, az egyik Travistől jött. Talán egy fenyegetés. Nem ez lenne az első alkalom. Feloldom a képernyőt és minden bátorságomat összeszedve a mobilra pillantok. Az egyik üzenet Scarlet barátnőmtől, a másik meg az édesanyámtól érkezett.

Bárcsak ne fogna el ilyen iszonyú megkönnyebbülés emiatt!

Scarlet kora hajnalban üzent. Amúgy jó fej csaj, de kora reggel futni szokott, és nem bírja felfogni, hogy nem mindenki kel fel hajnali hatkor edzeni. Hálás vagyok neki, mert ő szerezte az új munkámat. A mai naptól kezdve felszolgálónő vagyok. Ez sokkal jobb meló, mint Travis gyógyszertárában, a pénztárban ülni. Igazából nagyságrendekkel jobb, mert az a seggfej soha a büdös életben nem merne bejönni a Klubba.

Scarlet: Figyelj csak, nehogy elkéss! Viselj őrülten dögös cuccot! Úgy több borravalót kaphatsz és esetleg még össze is jöhetsz valakivel. ;)

Válaszul egy puszit dobáló emojit és egy olyan arcocskát küldök, akinek két kis szív van a szeme helyén. Utána megnyitom az édesanyámtól kapott üzenetet is.

Anyu: Sok sikert a mai napon! Te amo, Braelynn <3

Braelynn: Te amo, mama <3

A válaszomat azonnal elküldöm az édesanyámnak, bár az üzenetét elolvasva lekonyult a szám széle. Könyörgött, hogy ne költözzek el tőle. Nagyon szeret, és igyekezne egyszerre a legjobb barátnőmként és tyúkanyóként viselkedni, de én nem maradhatok otthon.

A saját lábamra kell állnom.

Édesanyám, ha tudna, örökre ott tartana maga mellett. Főleg Travis után. Az apám megértene, ha még itt lenne. Levegőre van szükségem. Függetlenségre. Nagyon szeretem az anyámat, de meg kell tanulnom önállóan élni.

Kicsit csúsztattam, amikor beszámoltam neki a leendő munkahelyemről. Elmondtam, hogy pincér leszek, ám azt nem említettem, hogy hol.

Sok pletyka és szóbeszéd kering a Klubról.

Csakhogy az a bár felszolgálónőt keresett, és Scarlet szólt, hogy be tudna vinni oda. Azt mondta, jól fizetnek, nekem pedig őrülten nagy szükségem volt arra, hogy ismét talpra állhassak. Rezegni kezd a telefonom, és amikor a képernyőre pillantok, látom édesanyám válaszát, az ég felé bökő hüvelykujj biztató emojiját.

Annyira jó, hogy anya gondol rám! Szinte érzem, hogy körülöttem átjárja a levegőt a jó szerencse, majdnem úgy, mint amikor még vele éltem. Édesanyám igazi hős számomra. Mindig is az marad!

Bebotorkálok a fürdőszobába, hogy lezuhanyozzak, és közben átgondolom magamban a mostanában begyakorolt lelkesítő mondókámat:

Új élet!

Új lakás!

Új munkahely!

Két kézzel megtámaszkodom a mosdókagyló szélén és ránézek a tükörképemre.

– A mai nap jelenti az új életem első napját.

Fájdalmas az újrakezdés, ám ez a kellemetlen érzés a növekedés velejárója. Bármi is történik ma velem, azt képes leszek kezelni. Pontosan ezt fogom tenni. Mindaz, ami a múltban történt velem, elég erőssé tett ahhoz, hogy megálljam a helyem.

Erősen megszorítom a gránitlapot.

Ami idebent van, az mind az enyém. Ez itt az én samponom, az én zuhanyzóm és az én forró vizem. A saját pénzemből fizettem értük. Senki más nem dönthet helyettem és nem zsarolhat meg a dolgaim kiválasztásával. Kellemetlenül megborzongok, rosszullét környékez, mert eszembe jut, hogy Travis pontosan ezt tette.

Ráharapok az alsó ajkamra és elönt a szégyen. Túl sokáig tartott, míg felismertem a lényeget. Travis azt mondta: azt csinálhat velem, amit csak akar, mivel az ő pénzéből élek.

De ez a múlt. Ma más a helyzet.

Simán kiderülhet, hogy tök jó szakma egy elegáns koktélbárban pincérkedni. Scarlet szerint ez így van. Ha képes leszek arra, hogy ugyanúgy kihasználjam az új munkahelyem előnyeit, mint a barátnőm, akkor egy csomó pénzt fogok keresni és minden korábbinál szabadabb lehetek.

Veszek magamnak egy új ágynemű-garnitúrát!

A lepedő nem fog lecsúszni a matrac sarkáról. Talán még egy aranyos lámpára is telik. Belemosolygok a vízbe, miközben az arcomat dörzsölöm. Álmodozom egy kicsit a ránc nélküli lepedőről és egy nyugodt, vergődés nélküli éjszakákról.

Ez a cél vezérel.

Béke és szabadság.

Tudod mit? Megkaphatom mind a kettőt. Most már semmi sem állíthat meg!

A fürdőszoba ugyanolyan csupasz, mint a hálószobám, de megvan itt minden ahhoz, hogy rendbe hozzam a frizurám. Van saját hajszárítóm, hajsütővasam és hajspray-m. Meg persze a rengeteg gyakorlatom. A megszokottnál jóval hosszabb időt töltök a tükör előtt. Eszem ágában sincs azzal kellemetlenséget okozni Scarletnek, hogy elkések, ám ugyanakkor új emberként akarok színre lépni.

Hatalmas adag alapozóval a szemem alatt.

Amikor már tökéletes a frizurám, a tükörben elgyakorolom az udvarias mosolygást.

Fülig beléd fognak zúgni – ígérte Scarlet. Szörnyű, hogy ettől milyen jókedv fogott el! Kapásból igent mondtam az új munkahely lehetőségére, amikor felmerült, hogy idegenek esetleg szeretni fognak.

Elhessegetem magamtól ezeket a gondolatokat. Lekapcsolom a hajsütővasat. Csakis pozitív gondolatok! Nem fogok a volt férjemre gondolni, de a rám váró új kihívásokra és arra sem, hogy az új munkahelyemen esetleg kudarcot vallhatok.

De nem ám!

Sikerrel járok!

Nem menekülhetek vissza az anyukám házába minden alkalommal, amikor döcögőssé válik az életem.

El kell készítenem a saját biztonsági hálómat, és ennek az első lépését az új meló jelenti. Teljesen természetes, hogy kicsit ideges vagyok. Meglehetősen nagy a tét. Az élet nem áll meg a kedvemért, így aztán meg kell lovagolnom az áramlatot. Nap nap után. Nincs más dolgom, mint hogy életben maradjak.

Kikerülöm a szennyesládát és odasietek a ruhásszekrényhez. Csupán egyetlen ruha lóg benne. Scarlet segített kiválasztani. A szobában halmozódó dobozok látványa elkeserítő.

Tudom, tudom.

Ki kéne pakolnom.

A tennivalóim listájának legelején ott van, hogy a helyükre kell tennem a ruháimat, és az albérletemet igazi otthonná kell varázsolnom, mert így most csak egy átmeneti szálláshely. Ez itt az én otthonom. Az új otthonom, az új életem és minden rendben lesz velem.

Végigsimítom a ruha szatén anyagát, és szemembe ötlik mélyvörös színe. Nagyon sötét a vörös árnyalata. Borzongás fut végig a karomon, ahogy hozzám simul a szövet. Egyenruhaként fogom viselni ma este.

Úgy érzem, mintha nem is önmagam lennék. Körbefordulok a tükör előtt, és hagyom, hogy a szatén beburkolja a testem. Gyönyörűen kiemeli sötét tincseimet, és megborzongok a büszkeségtől, amiért sikerült így átalakulnom.

Szexi vagyok, titokzatos és magabiztos.

Senki nem fogja tudni, hogy legbelül mennyire félek. Senki bizony. Azért, mert az arcomon a ruhához nagyon is illő mosoly ragyog. Ekkor jut eszembe a rúzsom. Scarlet vett rá arra, hogy megvegyem. Azt mondta, a piros egy magabiztos szín. Az öltözőasztalkám kopott tetején ott fekszik a Sephorában vásárolt apró, csíkos zacskó. Pár papír zsebkendő lóg ki belőle, és a belsejében ott fészkel az új rúzsom.

Visszamegyek a fürdőszobai tükör elé és kipirosítom az ajkam. A rúzs színe tökéletesen illik a ruhámhoz. Az ajkam színe pont olyan, mint a munkaruhám. Tökéletesen összhangban van a kettő. Nem könnyű kiválasztani az egymáshoz tökéletesen illő színeket, de elmondhatom, megérte negyvenöt percet tölteni az illatszerboltban azzal, hogy sorban kipróbáltam a különféle árnyalatokat.

A tükörbe bámulva úgy érzem, hogy egy idegen néz vissza rám. Egy olyan gyönyörű ismeretlen, akiből bármi lehet, amit csak akar.

A telefonom rezegni kezd a hálószobában az ágyam melletti kisasztalon. Visszasietek kideríteni, hogy kitől jött az üzenet.

Scarlet: Na mi a nagy helyzet? Csak érdeklődöm…

Braelynn: Menetre készen állok! Nemsokára indulok!

Nem tudok ellenállni a rám törő érzelmeknek. Jólesik, hogy valaki úgy aggódik miattam, ahogy azt Scarlet teszi.

Végtelen hálát érzek.

Mi ketten már évek óta ismerjük egymást, de csak mostanában mélyült el ennyire a barátságunk. Amióta elkezdett összeomlani a kapcsolatom Travisszel, azóta Scarlet mindig ott állt mellettem, amikor szükségem volt rá.

Braelynn: Hamarosan ott leszek.

Még egyszer odaállok a tükör elé. A lehető legjobban felkészültem az első munkanapomra. A vörös ruhám tökéletes. Pont olyan, mint a rúzsom. Mindenekelőtt ez utóbbi tölt el bátorsággal. Úgy teszek, mintha nem félnék. Úgy teszek, mintha a korábban velem történt sok szörnyűség gyorsan mögöttem maradna a visszapillantó tükörben.

Egészen addig küzdök, míg az életemben több lesz a boldogság a fájdalomnál!

Pislogva elhessegetem magamtól a kételyeket. Megpróbálok vicces dolgokra összpontosítani: egészen addig fogok küzdeni, míg sikerül egy új ágynemű-garnitúrát szerezni.

A szememet forgatva felnevetek, majd erre az apró célkitűzésre összpontosítok, hogy képes legyek elindulni. Nagyszerű érzés lesz kipróbálni az új ágyneműt és aggódás nélkül végigaludni az éjszakát.

Olyan leszek, mint a tükörben látható nő, ha mindez valóra válik!

Eltűnik az a Braelynn, aki hazafelé, az anyja házához tartó úton végig bőgött. Nem leszek többé olyan lány sem, aki elmenekül a nappal elől és hagyja, hogy a szeretője úgy bánjon vele, mint egy kutyával.

Nyoma sem lesz annak a Braelynn-nek, aki a szörnyű szorongásai miatt képtelen éjszaka aludni.