Liz Fielding

A Harrington-varázs

Susanne James

Alkotó-társak

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Harlequin Books S. A., 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Júlia 833. eredeti címe: Christmas Reunion in Paris (Harlequin, Mills & Boon Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Susanne James, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Júlia 834. eredeti címe: Buttoned-up Secretary, British Boss

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 833-834. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-077-1

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Liz Fielding

A Harrington-varázs

1. FEJEZET

London Evening Post, szeptember 28.

Helyi Hírek rovat

A Harrington Park Hotel hitelezőivel tartott korábbi találkozót követően Nicholas Wolfe tulajdonos ma fizetésképtelenséget jelentett.

A tekintélyes szálloda nevét egykor áhítatosan suttogva, vágyakozó sóhajjal emlegették, és úgy jellemezték, mint „otthon, távol az otthontól” azok számára, akik elég gazdagok ahhoz, hogy megengedhessék maguknak a luxusszállodát. Rupert Harrington húsz évvel ezelőtti halála után azonban a szálloda hamar elvesztette egykori fényét.

Özvegye, Katherine a második férjére, Nicholas Wolfe amerikai üzletemberre ruházta át a tulajdonjogot, hogy a családjára koncentrálhasson. Wolfe-ból azonban hiányzott a legendás Harrington-varázs, és a cég az ő irányítása alatt hanyatlani kezdett. És Katherine halálos közúti balesete után a szálloda sorsa végleg megpecsételődni látszott.

Az a hír járja, hogy James Harrington – a Michelin-csillagos L’Étranger étterem tulajdonosa, Katherine és Rupert Harrington kisebbik fia – az ikertestvérével, Sally Harrington belsőépítésszel összefogott, hogy közös ajánlatot nyújtsanak be. Ők ketten azt remélik, hogy visszaállíthatják ennek az ikonikus londoni szállodának a régi dicsőségét.

Chloe késett. Már rég úton kellett volna lennie a másik munkahelyére, de a szállodai dolgozók létszáma az influenza miatt megtizedelődött, ezért megkérték, hogy hosszabbítsa meg a műszakját. Az, hogy nemet mondjon, szóba sem jöhetett.

A dupla műszak teljesen kimerítette. Fájt a lába és a feje, de legalább ez lesz az utolsó szoba.

Mindig kényelmetlenül érezte magát itt fent, amikor a vendégek hazatértek a vásárlásból vagy a városnézésből, ezért gyorsan dolgozott. Mindennek tökéletesnek kellett lennie. Gondolatban végigment az ellenőrző listáján, hogy minden vendégnek a lehető legnagyobb kényelmet biztosítsa, ami ebben a Párizs szívében lévő luxusszállodában magától értetődő volt.

A minibárt feltöltötte, a friss virágokat elrendezte, a gyümölcskosarat pedig friss gyümölcsökkel töltötte meg. Egy üveg ásványvíz ott állt egy kristálypohár mellett, és a kávéfőző melletti tálcán egy doboznyi macaron hevert.

Kifújta a levegőt, és megijedt, amikor meghallotta a mögötte lévő ajtó zárjának kattanását. Kicsit korán volt még az új vendég érkezéséhez. A házvezetőnő valószínűleg meg akar győződni róla, hogy a szoba készen áll-e.

– J’ai terminé… – kiáltotta.

– Prends ton temps, madame…

Egy férfi volt, aki azt mondta neki, hogy ne siessen. Letette a táskáját, és az ablakhoz ment. A franciája jól hangzott, bár angol akcentus árnyalta.

Chloe remegő kézzel simította el az ágytakarót. Valahányszor angolokkal találkozott, ideges volt, mert attól félt, hogy felismerik. Elvégre a vendégek közül sokan drága magániskolába jártak – akárcsak ő.

Félt a nevetségessé válástól – nemcsak egy szállodai szobában, hanem a közösségi médiában is. Akkor el kellene hagynia Párizst, és valahol máshol újrakezdenie. Ez azonban pénzbe kerülne, és egyre távolabbra kerülne a nagy álmától.

De annak a valószínűsége, hogy lelepleződik, rendkívül kicsi volt. Különösen azért, mert a személyzet a legtöbb ember számára egyszerűen láthatatlan. Csak az egyenruhát látják, a benne lévő személyt soha.

A férfi alakját csak a város csillogó karácsonyi fényei világították meg, Chloe mégis döbbenten felkiáltott:

– James?

Egy pillanatig némán bámultak egymásra. Egy örökkévalósággal ezelőtt néhány hónapig intenzív és szenvedélyes románcot folytattak. A kapcsolat kudarcra volt ítélve, mert ambiciózus szülei más terveket szőttek vele kapcsolatban.

És most itt áll előtte!

A férfi szürkészöld szeme évek óta kísértette az álmaiban, akárcsak érzéki ajka.

– Chloe…? – suttogta a nevét a vendég, olyan gyengéden, ahogyan először megcsókolta.

Ugyanaz az izgalmas remegés futott át rajta, mint akkor, és egy szívdobbanásnyi időre, talán kettőre, ismét szerelmes fiatal lány volt.

Azt várta, hogy James megcsókolja, miközben úgy tűnt, hogy a férfi megpróbálja összekötni a hercegnőt, akibe belezúgott, az előtte álló szobalánnyal.

A férfi zavara észhez térítette.

James Harrington… csodálatos emlék volt. Azok a felejthetetlen napok, amikor a szülei azt hitték, hogy az egyik arisztokrata iskolatársánál lakik. James bérelt egy nyaralót a tengerparton. Úsztak a tengerben, finom ételeket főztek az éjszaka közepén, szeretkeztek a tűz mellett, és teljesen elmerültek a szenvedélyben.

Boldog, értékes napok, amikor nem kellett bujkálniuk, hanem megélték az álmukat, és tervezgették az életüket, amit egyszer majd együtt fognak élni Párizsban. Fantáziavilágot teremtettek, amelyben semmi és senki sem zavarhatta meg őket.

De aztán a valóság rájuk zúdult.

James mindent megtett, hogy meggyőzze Chloét, tudna gondoskodni róla és a babáról. A lány hinni akart neki, de minden megváltozott, amikor valaki beárulta őt az iskolaigazgatónak.

– Chloe? – James megfogta a kezét, miközben a lány hátralépett egy lépést.

– Nem!

A düh, a kétségbeesés és a kemény munka megtette a hatását… ő már nem a régi Chloe volt. James Chloéja…

Nem bírta elviselni, hogy a férfi így néz rá, és elkapta a kezét, miközben odabotorkált az ajtóhoz.

– Nem! – ismételte meg erőteljesebben, amikor a férfi még egy lépést tett felé.

– Chloe, várj!

James bizonytalansága most már elmúlt. Minden kétsége eltűnt. Tényleg Chloe az! Tíz évvel idősebb, és a korábbi kislányos energiája eltűnt. És Jamesnek szólította, nem Jaynek, mint mindenki más.

A lány sietve felkapta a kabátját, táskáját és csizmáját, és kimenekült az épület mögötti szűk sikátorba. Lapos cipőjének vékony talpa megcsúszott a jeges macskaköveken.

Gyorsan eltűnt a Rue Saint-Honoré karácsonyi díszben pompázó üzleteiből származó, táskákat cipelő járókelők között. De nem lassított. Futott tovább a metróig, ahol felszállt az első érkező járműre. Szívdobogva tűnt el az utasok tömegében, és inkább a sokktól reszketett, mint a hidegtől.

Kora este volt, és a fülke tele volt emberekkel, akik egy fárasztó nap után haza akartak jutni a családjukhoz, ahol melegség, szeretet és jó étel várta őket.

Chloe nem nézett senkire, ehelyett mélyen elmerült az emlékeiben. Amikor legutóbb James karjaiban ébredt… A férfi ígéretére gondolt, hogy mindig ott lesz mellette. Amikor utoljára csókolóztak, miután a férfi megkapta a hírt, hogy behívták egy fontos krikettmeccsre az ország egy másik pontjára…

Egyikük sem tudta, mi következik.

Átlagos iskolai nap volt, amíg be nem hívták a lányt az igazgatói irodába. A szülei ott várták, mert hallották a terhességről szóló pletykákat. Valaki már összepakolta Chloe holmiját, és nem sokkal később kitiltották az iskolából.

Nem kapott lehetőséget arra, hogy üzenetet hagyjon Jamesnek.

Még ha próbálta volna is követni a lányt, nem sikerült volna. Mert a szülei nem a hampshire-i birtokukra vagy Londonba vitték…

Jay Harrington megdöbbent, és egy pillanatig alig tudott megmozdulni.

Azt is meg kellett emésztenie, hogy tizenhét év után hirtelen változás állt be az életében, amit a bátyja újbóli felbukkanása okozott. Meg a felismerést, hogy valójában Hugo a Harrington Park Hotel új tulajdonosa.

Miután kiheverte a kezdeti sokkot, Hugo megkérte, hogy segítsen visszaállítani a szállodát azzá az ékkővé, ami egykor volt. Jaynek és az ikertestvérének, Sallynek az volt a feladata, hogy elfeledtessék azokat a katasztrofális éveket, amelyekben mostohaapjuk, Nick Wolfe irányította a szállodát.

De a visszatérése szörnyű emlékeket ébresztett fel Jayben… arról a karácsonyi reggelről, amikor Sallyvel felébredtek, és rájöttek, hogy a bátyjuk, Hugo egyszerűen eltűnt. Senki sem mondta nekik, hová ment, vagy hogy mikor tér haza.

Az anyja mindent megtett, hogy betöltse a Hugo távolléte miatt keletkezett űrt. Még a szállodát is átadta a második férjének, Nicknek, hogy több időt tölthessen a megmaradt gyerekeivel. De aztán meghalt abban a szörnyű autóbalesetben, és Nick Wolfe gyorsan megszabadult mostohagyerekeitől.

Az egész dolog különösen érzékenyen érintette Sallyt, és amikor Hugo hirtelen felbukkant a semmiből, és ki akart békülni a testvéreivel, mindez először túl sok volt neki. Nem tudta elfogadni, hogy Hugo kénytelen volt távol maradni tőlük, és nem tudta átérezni, min ment keresztül. Jay megértette a húgát.

Elvégre ő maga is sok álmatlan éjszakán át vágyakozott azok után, akiket élete során elveszített.

A szülei.

Hugo.

Chloe és a kisbabája.

Tíz évvel ezelőtt a lány gyakorlatilag eltűnt a föld színéről. Amikor váratlanul meglátta a tükörképét a mellette lévő ablakban, úgy tűnt, mintha csak egy jelenés lenne. De aztán a tekintetük találkozott.

Még mindig érezte a lány bőrének melegét, ahol megfogta az ujjait. De aztán Cloe elmenekült.

Jay elszántan kinyitotta az ajtót, és a személyzeti lépcsőhöz sietett, amely egyenesen a szálloda egy olyan részébe vezetett, amelyet a vendégek soha nem láthattak.

De aztán lelassított. Ha üldözőbe venne egy szobalányt, aki elmenekült előle, az nemkívánatos feltűnést keltene. Elvégre nem volt idegen itt. Megnyert egy nagy televíziós műsort, és ő lett a legfiatalabb séf, aki valaha Michelin-csillagot kapott. A televíziós hírnevének köszönhetően nyithatta meg a L’Étranger nevű éttermét.

Az arca számos életmód- és főzőmagazin címlapján szerepelt, különösen itt, Párizsban, ahol az étkezés gyakorlatilag vallás volt.

Nem érdekelte, mit mondanak róla az emberek, nem akarta, hogy Chloe bajba kerüljön. Amíg nem tudja, miért dolgozik itt szobalányként, addig diszkrétnek kell lennie. Mert valami nem stimmel itt. Egyáltalán nem.

A Forbes Scott család régi, gazdag arisztokrata család volt. Olyan emberek, akik a saját hatalmas birtokaikon éltek magas, biztonsági kerítés mögött. Vagy egy penthouse lakásban, ahová csak privát lifttel lehetett feljutni. Akik a szabadságukat a barátaik magánszigetein töltötték.

Hatalmasak és gazdagok voltak, gyakorlatilag elérhetetlenek a kívülállók számára. Erre maga is rájött, amikor megpróbált kapcsolatba lépni Chloéval, és a hallgatás falába ütközött.

A lány eltűnt, miközben ő az ország másik felében unatkozott, és cserejátékosként a pálya széléről figyelte a csapatát.

A műsorban szerzett hírneve és a Michelin-csillag elnyerése után egy ideig abban reménykedett, hogy Chloe egyszer majd felbukkan a L’Étranger-ben. Hogy élvezni fogja a klubhangulatot, rendel egy koktélt, majd kéreti a séfet. Vagy hogy legalább küld neki egy képeslapot, amelyen gratulál.

Vajon olyasvalakihez ment feleségül, akit a szülei is elfogadtak? Akkor biztosan nem akarná, hogy ő megnehezítse az életét azzal, hogy most válaszokat követel.

Bármi is történt az évek alatt, amióta a lány eltűnt az iskolából, ő ki fogja deríteni!

A falnak támaszkodott, és eszébe jutott az a düh és fájdalom, ami akkoriban, fiatalemberként érzett.

A lány figyelmeztette őt a szülei szigorára, de ő éretlenségében elhessegette a félelmeit, és az apja által ráhagyott pénzre hivatkozott. Nem sok Chloe családjának vagyonához képest, de ahhoz elég, hogy új életet kezdjenek és családot alapítsanak.

Rápillantott a telefonjára, amely egy csipogással emlékeztette a leendő szállodai séffel tartandó interjúra. Jay megfordult a lépcsőn – és megállt, amikor valami megcsillant a felette lévő lépcsőfokokon. Kinyújtotta a kezét, és felkapott egy meghajlott ezüsttárgyat. Egy díszes, antik hajcsat volt. Tudta, mert ő maga adta Chloénak a tizenhetedik születésnapjára.

Mivel Chloe nem volt elérhető közelségben, és az ideje is fogytán volt – Hugo ugyanis meg akarta nyitni a szállodát karácsonyeste –, sietve a zsebébe tette a csatot, hogy később intézkedjen.

Ő és testvérei számára ez most őrülten elfoglalt időszak volt, amikor a londoni családi szálloda a legfontosabb számukra. Mindazonáltal csak azután hagyja el Párizst, hogy beszélt Chloéval!

Amikor elérte a kávézót, ahol Louis-val akart találkozni, elővette a zsebéből a mobiltelefonját. Még volt néhány perce. Gyorsan üzenetet küldött a húgának.

Sally, most érkeztem Párizsba és találkoztam Chloéval! Szobalányként dolgozik a szállodámban, de elszaladt, amint felismertem. Nem tudtam utánamenni, mert találkozóm van Louis Joubert-rel. Holnap megpróbálok beszélni vele. Hogy mennek a dolgok Szingapúrban?

J.

A válasza azonnal megérkezett.

Ó, ISTENEM! Mi az ördögért dolgozik szobalányként egy szállodában? A családja szupergazdag! Nem csoda, hogy elmenekült előled. Biztos vagyok benne, hogy szégyelli magát. Légy óvatos, Jay, régi sebeket tépsz fel! S.

Másodpercekkel később egy második üzenet is érkezett tőle:

Szingapúrban egyébként sokkal melegebb van, mint Párizsban. És nagyon inspiráló hely!

Sally a második üzenetéhez egy emojit is hozzátett, jelezve, hogy legalább jól érzi magát.

Az ikertestvér ismerte Chloét, és tudta, mit váltott ki belőle annak idején az eltűnése.

Bizonyos értelemben az emberek elvesztése lett a karmájuk. Ez tette őket azzá, amivé váltak.

– Jay! Sajnálom, hogy késtem. Csúcsforgalom volt.

Louis bocsánatkérése visszarántotta Jayt a jelenbe, mielőtt még elveszhetett volna a gondolatokban, amelyek a Chloéval töltött csodálatos egy hétre emlékeztették volna. Összeszedte magát, és felállt, hogy öleléssel köszöntse régi barátját. A múlt mégsem eresztette el.

Chloe azt állította a szüleinek, hogy egy iskolai barátnőjémél lakik. Amúgy sem érdekelt senkit, hogy hol és mivel tölti az idejét.

Az időjárás pompás volt azon a héten. Utolsó este mindketten meztelenül úsztak a tengerben, nem is sejtve, hogy hamarosan el kell válniuk.

– Semmi gond, Louis. Örülök, hogy látlak.

– Tényleg? Akkor máshol jár az eszed, barátom – nevetett a másik férfi, és leült.

– Sok minden jár a fejemben – sóhajtotta Jay. – Őrült idők ezek az üzleti életben.

– Mégis, biztos vagyok benne, hogy nem arra gondoltál, hogy a karácsonyi menüből kivedd a fügepudingot, ugye? Az a mélabús tekintet az arcodon általában egy nőhöz kötődik.

Jaynek sikerült rámosolyognia.

– Neked sokkal több tapasztalatod van ezen a téren, mint nekem.

Louis szótlanul felemelte mindkét kezét, majd egy kacsintással jelzett a pincérnőnek, és rendelt egy kávét.

– Szóval, ki ő? – fordult ismét Jayhez.

– Egy lány, akit régen ismertem. Megdöbbentő volt vele itt, Párizsban találkozni.

– Kellemes találkozás volt?

– Kellemes? Őszintén szólva villámcsapásként ért. – Jay még mindig nehezen fogta fel a történteket. – Nagyon régen volt… Még nagyon fiatalok voltunk.

– Az első nagy szerelem keserédes emléke? – Louis megvonta a vállát. – A szíved megszakad, de csak így válhatsz férfivá.

– Ez elég franciásan hangzik – gúnyolódott Jay, Louis pedig elvigyorodott.

– Mit is mondhatnék? A világ tele van gyönyörű nőkkel, és az én szememben az étel a legcsábítóbb élvezet az életben. Minden érzékszervet elbűvöl… Nos, ezt nem kell elmagyaráznom neked, te magad is mestere vagy.

Lelki szemei előtt Jay látta, ahogy akkoriban egy kanalat nyújtott át Chloénak, hogy a lány megkóstoljon valamit, amit főzött neki. Chloe csukott szemmel, élvezettel sóhajtott fel, miután lenyalta a kanalat, majd a férfi karjaiba omlott.

– Miért vesztegeted az idődet velem, amikor vele is lehetnél? – akarta tudni Louis.

– Ez bonyolult – válaszolta Jay, és megpróbált arra koncentrálni, amiért Párizsba jött. – A veled való találkozót elég nehéz volt összehozni, nem akartam az utolsó pillanatban lemondani.

A Harrington Park Hotel teljes átalakításra szorult. Jay megígérte Hugónak, hogy talál neki egy olyan séfet, aki a legendás Michelin-csillagok egyikét hozhatja el az étteremnek. Louis-val már dolgozott együtt Párizsban, amikor még mindketten zöldfülűek voltak.

Nehéz lesz rávenni, hogy jöjjön Londonba, és állítsa vissza a szálloda régi fényét.

Holnap majd megkeresi Chloét, beszél vele, és kideríti, mi történt tíz évvel ezelőtt, és miért dolgozik most szobalányként egy szállodában.

Vajon volt gyűrű az ujján? Sehogy sem tudott visszaemlékezni.

Sally figyelmeztetése ellenére ragaszkodott ahhoz a reményhez, hogy Chloe egyedülálló.

Tudva, hogy Louis elgondolkodva nézi őt, Jay Hugo terveire koncentrált a közelgő szállodanyitással kapcsolatban. A bátyjának bőven volt tapasztalata ezen a téren, hiszen már létrehozott egy rendkívül sikeres luxusszállodaláncot New Yorkban.

– Szóval, mi az elképzelésed az új étteremről? – kérdezte Louis egyre növekvő kíváncsisággal.

Ahogy Jay remélte, barátja egész testbeszéde megváltozott New York említésére és arra a lehetőségre, hogy Londont ugródeszkaként használja.

A csalit már bedobta, most már csak a halat kellett kihúznia.

– Nem a mi éttermünk lesz, Louis… – válaszolta, és drámai szünetet tartott –…hanem a tiéd.

– Szabad kezet kapok mindenben? – Louis előrébb csúszott a székében.

– De biztos, hogy nem te akarsz lenni a főszakács a családi szállodátokban?

– A szálloda Hugo szenvedélye, Louis. Örülök, hogy újra a családé, és szívesen segítek, amiben csak tudok. De vannak saját ambícióim is.

– Még több étterem?

– Van néhány ötletem – ismerte el Jay. – Először is, van egy rovatom az egyik divatos életmódmagazinban. És egy kiadóval együtt dolgozom egy új könyvön, amely abból a blogból táplálkozik, amelyet a karrierem kezdete óta írok.

– A blogod olyan, mintha szerelmeslevél lenne a főzéshez.

Jay a Londonból való elutazása utáni első párizsi télen indította el a blogját. Titokban így akart levelezni Chloéval, hogy tudassa vele, hol él, mit csinál és mire gondol – anélkül, hogy a családja haragját kiváltaná.

Két év múlva megkapta élete nagy lehetőségét egy tévéműsorban.

Társasági élete azonban gyakorlatilag nem volt. Nem a lehetőségek hiánya miatt, hanem az ambíciói miatt. Meg akarta mutatni a világnak, mire képes – Nick Wolfe-nak, Chloe szüleinek és mindenki másnak. Mintha ki kellett volna érdemelnie az elismerésüket és a tiszteletüket.

Louis érdeklődőnek tűnt.

– Kivel találkozol még, amíg Párizsban vagy?

Itt az ideje, hogy meghúzza a zsinórt…

– Megígértem Hugónak, hogy találok neki egy olyan séfet, aki tizenkét hónapon belül csillagot szerez a szállodájának. Londonban nagy a konkurencia, de szerintem te vagy a legalkalmasabb erre a feladatra, Louis. A kérdés az: készen állsz-e arra, hogy vállald ezt a kihívást? – Jay nem várta meg a választ, hanem gyorsan felvázolta az igen nagyvonalú szerződés részleteit, amelyet Louis kapna.

– Mikor tudsz Londonban lenni, hogy elkezdhessük a csapatod toborzását? – kérdezte.

– Annyira biztos vagy benne, hogy igent fogok mondani? Nagy lépés mindent hátrahagyni. – Amikor a barátja még mindig nem szólt semmit, Louis hozzátette: – Te megtetted.

– Nem volt vesztenivalóm, csak nyerhettem.

Jay számára a Párizsba költözés egyfajta menekülés volt. Lehetőség, hogy maga mögött hagyjon mindent, ami azokra az emberekre emlékeztette, akiket elveszített.

– Ez egy ritka lehetőség, Louis. Nemzetközi hírnevet szerezhetsz magadnak, de az idő szorít minket, és rá kell térnünk az üzletre. Holnapra választ kérek tőled.

– Mi lesz a jelenlegi munkámmal?

– Tapasztalatból tudom, hogy egy séfet nem lehet rávenni, hogy maradjon, ha az esze már máshol jár. – Jay kicsit megnyugodott, mert már nyilvánvalóan meggyőzte a barátját. – Nincs egy sous chefed, aki be tudna ugrani helyetted?

Louis elmosolyodott.

– De, egy koraérett, tehetséges fiú, aki nagyon emlékeztet rád.

– Akkor ez az ő nagy pillanata, akárcsak a tiéd.

– Talán. Később beszélek a főnökömmel. Bármit is mond, holnap mindenképpen felhívlak, és megadom a választ.

Hugo nagyon szerette volna, ha karácsonyeste nagy felhajtással nyitják meg a szállodát. Mindenkin nagy volt a nyomás, hogy ezt a szoros határidőt tartani tudják.

Jay még mindig látta maga előtt, ahogy az apja felemeli a kis Sallyt, hogy felakaszthassa a karácsonyi díszeket az előszobában álló hatalmas fenyőfára. Újra érezte az örömteli bizsergést a gyomrában, és az orrában a fenyő illatát… Látta az anyukája mosolygó arcát, amikor Hugóra került a sor. És aztán lélegzet-visszafojtva várták, hogy a kapcsolót megnyomják, mire a fa káprázatos ragyogásba borult.

– Egy teljesen új menü összeállítása és kipróbálása időbe telik, Jay – hozta vissza Louis az emlékekből.

– Igen, de nem leszel egyedül. Az alkalmazottaim támogatni fognak, amíg össze nem állítod a saját csapatodat. – A Harrington testvérek visszaszerezték életük egy olyan részét, amelyről azt hitték, örökre elveszett. Ennek egyszerűen sikeresnek kellett lennie!

– Különben is, mint szakembernek, biztos van egy egész füzetnyi ötlet a tarsolyodban, nem igaz?

– Köszönöm, Jay. – Louis felállt, és kezet rázott vele. – Tisztában vagyok vele, hogy ez nagyszerű lehetőség, és nagyra értékelem a belém vetett bizalmadat. Ha elfogadják a felmondásomat, nem foglak cserben hagyni. Anyám majd gondoskodik a lakásom bérbeadásáról.

– Egyelőre lakhatnál a szállodában is – javasolta Jay, majd letett némi pénzt az asztalra, és Louis-val az ajtó felé indult. – Találkoztál már Sallyvel?

– Egyszer eljött, amikor még itt dolgoztál. Ikrek vagytok, ugye?

Jay bólintott. A húga sokkal törékenyebb volt nála. Ő vigyázott rá, miután a mostohaapja megmutatta az igazi arcát. Amint az anyjuk meghalt, azonnal bentlakásos iskolába küldte őket. De aztán Jay otthagyta az iskolát, mert Chloe hirtelen eltűnt.

Chloéék hampshire-i házának és londoni lakásának személyzete semmit sem mondott neki a lány hollétéről. Ezután nem ment vissza az internátusba, helyette egy szálloda konyháján dolgozott. Bár csak néhány perccel volt idősebb a húgánál, mindig is felelősnek érezte magát érte. És mégis cserben hagyta – Chloe miatt.

– Sally ma már nagyon tehetséges belsőépítész – mondta. – Hugo felkérte, hogy vegye át a szálloda tervezését, és jelenleg Szingapúrban van, hogy inspirációt keressen. Együtt dolgozhatnál vele azon, hogy az étterem belseje és étlapja illeszkedjen egymáshoz. Nemzetközi konyhára gondolok, inspiráló vegetáriánus és vegán ételekkel. Ez problémát jelentene neked?

– Egyáltalán nem, sok olyan ötletem van, amit soha nem tudtam kipróbálni egy klasszikus francia konyhával rendelkező étteremben. Sokukat még te is inspiráltad. Tulajdonképpen meddig maradsz Párizsban?

Ez attól függött, hogy Louis valóban elfogadja-e az ajánlatát. Ennek ellenére csak azután akart távozni, hogy beszélt Chloéval.

– Megragadom az alkalmat, hogy megnézzek néhány éttermet, amíg itt vagyok. Tudnál nekem ajánlani néhányat?

Megálltak az ajtóban, és Louis először több helyet is ajánlott, ahol ehetne, majd Jay karjára tette a kezét.

– Az élet több mint munka, Jay. Bocsáss meg, de úgy nézel ki, mint akinek szabadságra van szüksége. Párizs a szerelem városa. Találd meg a barátnődet, és éld át újra a régi időket, barátom!

Jay a gondolataiba merülve nézett utána. Louis-nak igaza volt. Kimerítette az elmúlt napok érzelmes találkozása Hugóval és Sallyvel. Halálosan fáradt volt, de tudta, hogy most nem fog tudni aludni.

Ahelyett hogy visszatért volna a szállodába, sétált egyet a hidegben, és csak akkor állt meg, amikor meglátta a távolban az Eiffel-torony fényeit, miközben egy közeli templomtorony harangja megkondult.

Chloe felugrott, amikor a metró megállt, és csak most vette észre, hol van. Sietve verekedte át magát a tömegen, hogy leszálljon. A telefonjára már több üzenet is érkezett Augustintól, akié a bisztró volt, ahol esténként dolgozott. Könyörgött neki, hogy minél hamarabb jöjjön be az üzletbe.

A feje fájdalmasan lüktetett, és legszívesebben hazament volna, összegömbölyödött volna az ágyban, és a fejére húzta volna a takarót. De Augustin mindig nagyon jó volt hozzá, nem hagyhatta cserben. Ráadásul így nem marad ideje gondolkodni. Amikor felszolgált, profi mosolyt öltött magára, és csak a munkára koncentrált. És most éppen szüksége volt valamire, ami eltereli a gondolatait arról, amit elveszített.

James. A kisbabád…

Annyira elöntötte a gyász, hogy erősen a mozgólépcső korlátjába kapaszkodott. Valaki megállt, hogy megkérdezze, szüksége van-e segítségre, de ő csak megrázta a fejét.

Odafent a járdán jeges szél fogadta, és könnyek gyűltek a szemébe – egyben a szomorúság könnyei is. Elhessegette a fájdalmat, amikor a bisztróhoz ért, és hálás volt a melegségért és Augustin lelkes fogadtatásáért, aki megkönnyebbülten ölelte át.

Lenyelt egy pirulát a fejfájásra, szorosabbra fogta a haját, és ekkor rájött, hogy elvesztette az ezüst hajcsatját. Az antik ékszert, amelyet James a tizenhetedik születésnapjára adott neki.

Ez volt az a pont, amikor engedett az érzelmeinek, és könnyek csordultak végig az arcán.

– Chloe? Jól vagy? – Augustin megdöbbenve nézett rá. – Chérie, mi a baj?

A lány a kézfejével végigsimított az arcán.

– Semmi. Csak bosszús vagyok, mert elvesztettem valami értékeset. De egy perc és megyek. Csak adj egy percet!

A férfi kétkedve nézett rá, majd bólintott, és magára hagyta.

Néhány perccel később Chloe már újra elemében volt, kötényt kötött, és fogadta a türelmetlen vendégek rendeléseit.

A fizetés nem volt magas, de a borravaló jól jött. Chloe minden fillért félretett, és remélte, hogy egy nap majd felépíthet magának egy jobb jövőt. Egy olyan életet, amelyben senki sem mondhatja meg neki, mit tegyen és mit ne – és kit szeressen.

De rettenetesen ideges volt. Valahányszor kinyílt mögötte az ajtó, összerezzent, és szinte már várta, hogy ismerős hangot hall.

– Jól vagy, Chloe? – kérdezte a pultos, miközben kinyitott egy üveg sört.

– Csak hosszú volt a nap. Kevés a személyzet a szállodában, és gyakorlatilag két ember helyett dolgozom.

Volt egy nagyobb problémája is: nem tudta, hogy James meddig marad a szállodában. Ezért ügyesen ki kell kerülnie őt.

Jay már jóval azelőtt felébredt, hogy világosodni kezdett.

Már kapott egy üzenetet Louis-tól, amelyben a barátja megerősítette, hogy elfogadta az állást, és Londonba utazik. A korai óra ellenére Jay felhívta Hugót, hogy közölje vele a jó hírt.

– Köszönöm, Jay. Ezt a fontos pontot végre kihúzhatom a listámról. Te is visszajössz vele?

Neki is hamar vissza kellett volna térnie Londonba, de a sous chefje alkalmas volt arra, hogy a távollétében is tartsa a frontot. Nem mehet el, amíg meg nem találta Chloét, és nem beszélt vele!

– Van itt néhány dolog, amit még el kell rendeznem – válaszolta kitérően.

– Rendben. Majd találkozunk, ha visszajöttél.

Egy gyors zuhanyozás után Jay croissant-t és kávét rendelt a szobaszerviztől. Még elég korán volt, de elővigyázatosságból kifüggesztette az ajtóra a táblát, amelyen az állt, hogy: Ne zavarjanak! Ezután leült az íróasztalához a laptopjával, hogy dolgozzon.

Már késő délután volt, amikor kopogtak az ajtón. A takarítást bejelentő hang nem Chloéé volt.

Jay azt remélte, hogy a lány hajlandó beszélni vele, amint túljutott a kezdeti sokkon. Hogy legalább felhívja, és egy semleges helyen találkoznak.

De Chloe nem tette, és most egy furcsa szobalány jött be a szobába, aki úgy tűnt, meglepődött, hogy ott látja őt. A férfi egy kézmozdulattal jelezte, hogy munkához láthat.

Várt egy kicsit, mielőtt megkérdezte volna:

– Hol van ma Chloe?

– Chloe? – A nő arca kifejezéstelen maradt.

– Az angol lány, aki tegnap ezen az emeleten volt szolgálatban. Egy iskolába járt a húgommal – magyarázta Jay. – Ma szabadnapos?

A nő megvonta a vállát.

– Nem. Beteget jelentett. Az influenzajárvány tombol.

– Sajnálattal hallom. Reméltem, hogy találkozhatok vele, mielőtt elmegyek.

A lány abbahagyta a párnák rendezgetését, és gyanakodva nézett rá.

– A húgom a fejemet veszi, ha nem lépek kapcsolatba a barátnőjével. Nincs meg magának véletlenül Chloe telefonszáma? Vagy ami még jobb, a címe?

– Lent az irodában biztosan megkaphatja – mondta a fiatal nő.

Jay grimaszolt, és elővett egy ötven eurós bankjegyet.

– Ha nem nagy fáradság, megkérném, tegye meg helyettem – mondta mosolyogva, és egy perccel később már meg is kapta, amit akart.

Háromnegyed órával később kijelentkezett, útközben vett egy csokor virágot, és metróval Párizs külvárosába utazott.

Már kezdett sötétedni, amikor elérte a lepukkant, macskaköves utcát, ahol Chloe lakott. A lakása az épület legfelső emeletén volt, és Jay felcipelte magával a laptopját és az utazótáskáját. Körülötte a nyirkos falak úgy néztek ki, mintha fél évszázada nem láttak volna festéket.

Kopogására nem válaszoltak, de a bejárati ajtó alatti fény jelezte, hogy valaki otthon van.

– Chloe! – kiáltotta, és újra bekopogott.

Semmi.

Dühösen felemelte a hangját.

– Ugyan már, Chloe! Nem megyek el, amíg nem beszéltem veled. Úgyhogy akár be is engedhetnél.

2. FEJEZET

Chloe belülről az ajtónak támaszkodott, és küzdött a kétségbeesett késztetéssel, hogy kinyissa… és újra lássa Jamest.

Ma már többször is járt a szállodában, hogy beszéljen vele, de aztán nem mert a szemébe nézni. Vele ellentétben ő már elérte a céljait az életben, és izgalmas, sikeres karriert tudhatott maga mögött. A fiatalkori rajongása bizonyára nem volt több múló emléknél.

Miközben követte a férfi felemelkedését a médiában, hálás volt, és nem irigyelte tőle a sikerét. Mert azt akarta, hogy boldog legyen.

Most azonban dühös volt rá, mert vendég volt egy luxusszállodában, míg neki az ágyát kellett bevetnie. Legszívesebben az arcába üvöltötte volna, hogy mennyit szenvedett.

Ugyanakkor amikor visszagondolt arra a varázslatos kora nyárra…

– Kérlek, Chloe! – könyörgött a férfi, és ettől meggondolta magát.

Tétován elfordította a kulcsot a zárban, és a másodperc töredéke múlva már csendben álltak egymással szemben. Aztán James kinyújtotta a kezét, és hideg ujjaival végigsimított a lány arcán. Ő gondolkodás nélkül a férfi ölelésébe bújt, mint egy elhagyott kiscica.

Jay magához húzta a lányt, a mellkasához szorította a fejét, a hevesen dobogó szívéhez. Chloe pedig átkarolta a férfi vállát, amely szélesebb volt, mint amire emlékezett.

James tett egy lépést előre. A kezében tartott virágok a földre hullottak. A táska lecsúszott a válláról. Szótlanul egymásba kapaszkodtak, mintha soha nem akarnák elengedni egymást.

Egy idő után felemelte a fejét, Chloéra nézett, és hüvelykujjával letörört egy könnycseppet az arcáról. Aztán lepuszilt egy másikat.

Chloe rég érezte magát vágyottnak és szépnek. Álmodott erről a pillanatról, újra és újra elképzelte, milyen lesz végre újra látni Jamest.

Akkoriban még csak tizenhét éves volt, és hercegnőnek érezte magát az első szeretője karjaiban.

A lány most sóvárogva felnyögött, miközben a férfi elmélyítette a csókot. Kezét a lány pulóvere alá csúsztatta, és hüvelykujjával gyengéden megsimogatta a mellbimbóját.

A ki nem mondott problémák feledésbe merültek. Csak ez a forró, kétségbeesett vágy volt, hogy egymás közelében legyenek. Átmentek át a másfél szobás kis lakáson, anélkül hogy megszakították volna a csókjukat.

Meg akarták érinteni egymást, megízlelni, örömet szerezni egymásnak, megszabadulni a ruháiktól, hogy eltereljék a figyelmüket a valóságról, amely mindkettőjüket megrémítette. Az ágyra zuhantak és szeretkeztek… vadul és intenzíven.

Utána Chloe hevesen dobogó szívvel feküdt a férfi izmos felsőtestéhez simulva.

Csak egy szó hangzott el, mióta James belépett az ajtón. Várj! Mégpedig akkor, amikor néhány pillanattal ezelőtt kigombolja a nadrágját. Egy utolsó kísérlet, hogy észhez térjen…

Most az egyetlen hang a szobában a két ember nehéz lélegzése volt, akik épp most tértek vissza az extázis nirvánájából. És ezzel a valóságot már nem lehetett visszatartani.

Chloe nyelt egyet. Épp most szexelt egy olyan férfival, akit tíz éve nem látott.

Még soha nem csinált ilyesmit.

Tinédzserként ostoba és meggondolatlan volt, és mindketten nagy árat fizettek érte. De ma? Hogy veszíthette el így az önuralmát? Mit képzelt?

Az egyszerű válasz az volt, hogy egyáltalán nem gondolt semmire. Legalábbis az elmúlt percekben nem.

Minden a vágyról szólt? De vajon mit tudnak mondani egymásnak tíz év után?

James a nő felé fordította a fejét.

– Szia! – mondta.

Ilyen egyszerű lenne?

Aligha.

Meg kellett erőltetnie kellett magát, hogy válaszoljon, mert összeszorult a torka. Nem a szégyentől, hanem az örömtől, hogy megtörtént a csoda. Újra egymásra találtak… ha csak egy lopott pillanatnyi szenvedélyre is. Ám a szenvedély ugyanolyan intenzív és elsöprő volt, mint régen.

– Szia! – Alig hallható válasz volt, de James elmosolyodott, és arrébb tette a karját, hogy a lány kényelmesebben feküdhessen. – Nagyobb ágyra lenne szükségünk.

A lelkében lévő érzelmi zűrzavar ellenére Chloénak nevetnie kellett.

Egyszer James pontosan ugyanezt mondta, amikor együtt akartak tanulni a biológiavizsgára, de inkább a gyakorlati „képzést” választották.

– Emlékszel? – kérdezte a férfi vigyorogva.

– Hogy is felejthetném el? A kedvenc filmed a Cápa volt, és ragaszkodtál hozzá, hogy megnézzem veled. És ma? Mi a kedvenc filmed most, hogy híres Michelin-csillagos séf vagy?

– Mindig is a Cápa lesz az. – Jay felemelte a kezét, hogy megsimogassa a lány arcát. – Éhes vagy?

Chloe rémülten nézett az órájára.

– Jaj, el fogok késni a munkából! – Kiugrott az ágyból, és meztelenül a komódhoz rohant, hogy friss alsónemű után kotorásszon a fiókban.

– Munka?

Jay felült, és ujjaival végigsimított sötét haján. Az ágy nyikorgott alatta, amikor felállt.

Chloe érezte, ahogy a férfi közeledik felé.

– Azt hittem, ma beteget jelentettél.

– Esténként pincérnőként dolgozom egy bisztróban.

James körülnézett, és felmérte az apró garzonlakást. A konyha alig volt több egy szekrénynél. Az egyik sarokban a tetőn keresztül beverhetett az eső, mert az alatta lévő falon a tapéta hámlott a nedvességtől.

– Két állás kell ahhoz, hogy így élj? – James megdöbbent.

– Három. Ha tudok, vállalok takarítási munkákat is. Párizs drága, és mára nem kapok fizetést – magyarázta.

– Ezt nem tehetik meg! – tiltakozott James.