részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Mala Kacenberg: Mala’s Cat
Penguin Michael Joseph, London, 2022

Copyright © Mala Kacenberg, 1995
This book is published by agreement of the children of Mala Kacenberg.
First published as Mala’s Cat in 2022 by Michael Joseph, an imprint of Penguin Books. Penguin Books is part of the Penguin Random House group of companies.

Hungarian translation © 2022 Alexovics Ingrid
Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóillusztráció © Anna Morrison

A szereplők személyiségi jogainak védelmében néhány nevet és jellegzetes karakterjegyet megváltoztattunk.

ISBN 978 963 604 164 9

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa
A szöveget gondozta Kalocsai Judit
A borítót az eredeti alapján Váraljai Viktória készítette
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Emlékül:

drága szüleimnek, Yitzchak és Frimchy Szorernek és nagyszüleimnek, akik elegendő vallásos tudást csepegtettek belém ahhoz, hogy az megtartson a háború alatt;

nővéremnek, Ballának, akiért mindig rajongtam, és akihez útmutatásért fordultam;

fivéremnek, Yechiel Gershonnak, akit oly kegyetlenül meggyilkoltak a közvetlen közelemben;

húgomnak, Esthernek, az okos és érett lánynak, aki mindössze tizenhárom éves volt, amikor őt is kíméletlenül megölték;

édes kis húgocskáimnak, Kreselének és Surelének, akik olyan aranylóak voltak, mint a hajtincseik, de akik túl fiatalok voltak ahhoz, hogy megértsék, mi történik, és én kinek könyörgök ételért nap mint nap;

húgaimnak, Freidelének és Devoirelének, akik annyira fiatalon, még a háború dúlásának kezdete előtt itt hagytak minket;

drága nagybátyáimnak, négynénéimnek és unokatestvéreimnek, valamint oly sok barátomnak, akiknek az elvesztését sosem felejtem el, és akiknek a szeretetére mindig emlékezni fogok;

a hatmillió zsidó mártírnak, akiket kegyetlenül legyilkoltak a németek.

Ajánlom ezt a könyvet szeretett férjemnek, mert bátorított és békésen viselte tragikus múltam terhét, mert türelmes és megértő volt velem, mialatt papírra vetettem fájdalmas emlékeimet, és akivel – Hashem1 segítségével – képes voltam újjáteremteni egy csodálatos zsidó családot.

Ajánlom továbbá bámulatos gyermekeinknek és unokáinknak. Kívánom, hogy vigyék tovább örökségük lángját.

Ámen.

Tartalom

Előszó

Első könyv: A menekülés

1. A békés folyó

2. Különös leckék

3. Változatos oktatás

4. Nyárból háborúba

5. Egy másfajta katona

6. Az angyal

7. Egy sötét terv

8. Egy fiatal családfenntartó

9. Váltságdíj

Második könyv: Erdei menedék

10. Isten veled, család; isten veled, gyerekkor!

11. Aniela nénikém

12. Az erdő és a partizánok

13. Tarnogród túlélői

14. A folyó és a tutaj

15. Az utolsó razzia

16. Menedék Gromykáéknál

17. Búcsú Tarnogródtól

18. Kényszermunka

19. Véletlen találkozás Zosiával

Harmadik könyv: Az ellenség között

20. Fedőnevem Stefania

21. Levelek otthonról

22. A gyanú

23. Túljártam egy tiszt eszén

24. Reménysugarak

25. Közös titkok

26. Egy zsidó katona

27. A nevem Mala Szorer

Negyedik könyv: Visszatérés Lengyelországba

28. Nyomomban a baj

29. Sanford, a katona

30. A jesiva

31. A Dom Mondziejowski-i lányok

32. A végső megmenekülés

Ötödik könyv: Egy új élet

33. Úton Angliába

34. A megtalált rokonok

35. Sadchen – házasságközvetítés

Előszó

Mindössze tizenkét és fél esztendős voltam, amikor a Harmadik Birodalom árnyékot vetett Európára. Miközben Németország lerohanta védtelen hazámat, engem inkább a tankönyveim, a családom és a barátaim sorsa aggasztott, semmint a háború következménye. El sem tudtam képzelni, micsoda szörnyűségek várnak ránk hamarosan.

Természetemnél fogva roppant elégedett gyerek voltam, és rendkívüli módon élveztem az életet. Gyermekkorom ezen napsütötte időszakában nem érintettek még meg drága szüleim szörnyű félelmei, és fogalmam sem volt róla, miféle katasztrófa jut majd osztályrészül a zsidó népnek és a családomnak.

Az idő, ami azon rettenetes napok óta eltelt, cseppet sem homályosította el a képeket, melyek megmutatták, milyen mélyre képes süllyedni az ember, és melyek kitörölhetetlen brutalitással égtek bele az elmémbe. Mégis, ha nem akarjuk, hogy feledésbe merüljenek ezek az iszonyú bűntettek, nekem, Mala Szorernek, le kell jegyeznem a huszadik század közepén történteket úgy, ahogyan én ezeknek az eseményeknek a tanúja voltam.

Tudom, sokan talán elgondolkodnak azon, miért döntöttem hirtelen úgy, hogy megírom ezt a könyvet. Nekik azt szeretném mondani, sok álmatlan éjszakát szenvedtem végig. Az álom és az ébrenlét közt lebegve felkiáltok:

– Drága Anya és Apa! Végre hazamegyek hozzátok. Szeretnélek még egyszer újra látni benneteket a kedves kis házunkban, melynek közelében olyan békésen hullámzott a folyó. A partot végig hófehér kavicsok borították, melyek órákig tartó örömet szereztek nekem kisgyerekként. Vágyom rá, hogy még egyszer lássam a házunk mögött elterülő zöld mezőket, ahol annyi nyugalmas sétát tettünk együtt. Kérlek, hívd meg minden kedves barátomat, és csapjunk nagy lakomát, Anya, drága, mert olyan szörnyűséges történetet mesélek majd, amilyet még soha nem hallottál – egy történetet arról, hogy játszottam ki a halált olyan sokszor, és hogy milyen magányos voltam hosszú éveken keresztül.

Ismerős hang kiált hozzám, mintha a mennyből szólna:

– Ne gyere el Tarnogródba, kedves gyermekem. Ott már senki sem hallgat meg téged.

Megremeg a szívem, és felébredek ebből a különös álomból, ebből a lidércnyomásból. Amikor újra éber vagyok, feltörnek bennem az emlékek, és elhatározom, hogy megírom a történetem – nemcsak szeretett és elveszett, elpusztított családom és barátaim, hanem az egész világ kedvéért, hogy ők is emlékezzenek, és ne hagyják, hogy elhalványodjanak ezek a rettenetes emlékek, mint a feledéssé porladó őszi falevelek.

Tarnogród. Abban a pillanatban, ahogy a náci katonák fényes csizmái beletiportak ennek a lengyel falucskának az idilli békéjébe, az én életem is végképp és megmásíthatatlanul megváltozott. Kiszakadtam a nagyszüleim, a szüleim és a testvéreim meleg közelségéből, és száműzve lettem, hogy megküzdjek a túlélésért az elemekkel egy napról napra ellenségesebbé váló világban.

Az események hamarosan elsodorták a családomat és engem is, és megkezdődött a lengyelországi zsidók szisztematikus megsemmisítése. A rettenetes körülmények, melyeket a népemnek el kellett viselnie, és a „civilizált” világ hallgatása, mely ezt a gonoszságot kísérte, a mai napig velem maradt, mint egy megsárgult, gyűrött fénykép, ami az emberiség történetének legszörnyűbb fejezetéről készült – a holokausztról. Egy régi mondás szerint „mások a holnapot félik, de nekem el kell mondanom a világnak, mi történt tegnap”. Ez a történet talán furcsának vagy irreálisnak tűnhet, pedig az utolsó szóig igaz. Mindez velem történt meg életem során, nem száz évvel, pusztán egy rövidke emberöltővel ezelőtt. Tartozunk annyival a holtaknak, hogy megőrizzük az emléküket, és azzal, hogy emlékeztetjük a világot a felelősségére, hogy mindez soha ne merüljön feledésbe. Ha az ember szembe akar nézni a jövővel, meg kell értenie a múltat.

Első könyv
A menekülés

1. A békés folyó

Egy vallásos zsidó család gyermekeként láttam meg a napvilágot Tarnogródban, egy kis, Lublinhoz közeli lengyel városkában. A szüleimnek kilenc gyermeke született, akik közül hárman csecsemőkorukban meghaltak vérhasban, illetve influenzában, olyan betegségekben, melyeket akkoriban nem tudtak gyógyítani. Innen visszatekintve úgy látom, ők voltak a szerencsések, hiszen megkímélte őket a sors mindattól a gyötrelemtől és szenvedéstől, melyet a család többi tagja számára tartogatott.

Az 1930-as évek elején apám, Yitzchak Szorer, Uruguayba ment, hogy ott próbáljon szerencsét. Nehéz idők jártak Lengyelországban, és ő volt az egyetlen kenyérkereső a családunkban. Fivérei, Jacob és Meilich már korábban elmentek, és letelepedtek Uruguayban. Így aztán ők megmenekültek azoktól az eseményektől, melyek a teljes családom és hatmillió zsidó megsemmisítéséhez vezettek.

Apám körülbelül két évvel az után, hogy Dél-Amerikába utazott, visszatért Tarnogródba anyámhoz és hozzánk, a gyerekeihez, akiktől többé nem lehetett elválasztani. Kezdetben úgy gondolta, le tud telepedni Uruguayban, de hamarosan belátta, hogy ott túl nehéz volna vallásos szellemben felnevelni a gyerekeket, hiszen akkoriban Uruguayban még nem voltak zsidó iskolák, de nem volt még egy zsidó hitközség sem.

Hogy eltartsa a családot, apám sok kis üzleti vállalkozásba fogott, végül azonban felhagyott velük, és úgy döntött, gyümölcs-nagykereskedő lesz. A vállalkozást városszéli gyümölcsöskertek bérbe vételével kezdte. Később közeli falvakban is bérelt gyümölcsösöket, Łukowában és Chmielekben, meg más helyeken is, de azoknak a nevére már nem emlékszem. Már virágzáskor kibérelte a gyümölcsösöket, úgyhogy meg tudta becsülni, mekkora lesz a termés. Ritkán tévedett. Bár sosem voltunk gazdagok, valahogy megéltünk a gyümölcsök eladásából származó haszonból, és még nekünk is maradt elég gyümölcs, aminek az egészségünk látta hasznát.

– Hála az égnek, hogy nem maradtam Uruguayban – mondta apám mindig –, hiszen Tarnogródban tanulni is tudtunk, és a vallásunkat is maradéktalanul gyakorolhattuk.

Amikor Uruguayban élt, apám nagyon sikeres üzleti vállalkozással bírt, és sikerült elég pénzt összegyűjtenie, hogy egy új házat építhessen nekünk anyai nagyapám, Reb Yaakov, vagy ahogy a város közössége szeretetteljesen szólította, Yanchi háza mellett.

Bár a nagyapám idős ember volt, meglehetősen erős és aktív maradt. Ő és fivére, Issar olyan robusztus testalkatúak voltak, hogy rájuk ragadt a „kozákok” becenév. A városlakók azzal viccelődtek, hogy ketten elbírnának egy egész házat a vállukon. A nagyapám volt a melámed2 a helyi héderben3, én pedig már abból is sokat tanultam, hogy meghallgattam a történeteit. Özvegyember volt, de leszámítva a főzést, amit anyám végzett el helyette, ellátta magát, és tökéletesen gondját viselte a házának. Mindig nagyon ápolt és rendezett volt a külseje. Még emlékszem a fapallókra, amiket a házaink köré fektetett le, hogy ha meglátogatjuk, ne legyen sáros a cipőnk, különösen télen, hiszen akkoriban a betonnak még hírét sem hallottuk.

Bár nem dúskáltunk a javakban, szerencsésebbnek tartottuk magunkat sok szomszédunknál, mert két luxusdolognak is birtokában voltunk, melyeket irigyeltek is tőlünk az ismerőseink: volt egy kinti vécénk és egy saját kis kutunk. A szomszédainknak is adtunk a vízből, amit mi csak takarításra és mosásra használtunk. Ivóvízért egy kicsit távolabbra kellett mennünk, de néha megengedhettük magunknak azt is, hogy házhoz hozassuk a vizet, ami egy kicsit megkönnyítette az életünket.

Egyszerű otthonunk volt, mint oly sokaknak a városban, ahol a lakók többsége éppolyan szegény volt, mint mi. Egy nagy szoba közepén állt a jókora kemence, amely elválasztotta egymástól a szüleim hálószobáját és az ebédlőt. Abban a kemencében sütöttünk, és az tartott minket melegen a téli hidegben. Volt külön tűzhelyünk is a főzéshez. Mivel a házunkba nem volt bevezetve se a gáz, se a villany, fával fűtöttünk. A heti tűzifaadag keddenként érkezett, az volt a vásár napja a városban. Apám régtől fogva megállapodott egy földművessel, aki pénz fejében odaszállította a fatörzseket hozzánk lovas kocsin.

A Nitka („Cérna”) folyó ott folyt a házunk közelében. Abban öblítettük ki az összes ruhánkat, mivel a kút vize nem tudta kielégíteni minden igényünket. Csodák csodájára a ruháink mindig ragyogóan tiszták lettek. Nyáron az edényeinket, a főzéshez használt eszközöket és az evőeszközeinket is abban a kis folyóban mosogattuk el, aztán a fából készült teknőkben ott hagytuk őket megszáradni a napon. Mivel sosem volt részünk fényűzésben, hozzászoktunk ezekhez a körülményekhez, hiszen tudtuk, a szüleink keményen dolgoznak, hogy etessenek és ruházzanak minket. Azon igyekeztek, hogy boldog gyerekkorunk legyen. Nálunk otthon az volt a szokás, hogy mindig reggeli előtt mondtuk el a reggeli imát. Lefekvés előtt is imádkoztunk, evés után pedig hálaadó imát mondtunk. Nagyon élveztem az életet, soha nem vártam tőle többet, mint amit szeretett szüleimnek módjukban volt megadni, és soha nem felejtettem el megköszönni a Mindenhatónak azt, ami megadatott nekünk.

Szabadidőmben legszívesebben a Nitka folyó fenekét borító kavicsokkal játszottam, és egészen szakértője lettem a dolognak, egyszerre négyet vagy ötöt is feldobtam, aztán mindet elkaptam. A folyón túl kukoricaföldek és gyümölcsösök terültek el. Nagyon szerettem azokon a keskeny, füves ösvényeken sétálni, melyek körülvették a kukoricaföldeket. De legjobban mégis a fák alatt szerettem heverni, miközben a gyönyörű, kék eget bámultam. Mindig is a fák voltak a legjobb barátaim. Alattuk írtam a leckémet, ők pedig elláttak engem inspirációval, melyre ahhoz volt szükségem, hogy verseket írjak lengyelül vagy jiddisül.

Nyaranta otthagytuk az elviselhetetlen városi hőséget, hogy a bérelt gyümölcsösökben töltsük az időt. Minden gyümölcsös közepén volt egy kis kunyhó, mi pedig magunkkal vittük oda az ételt, a főzéshez való eszközeinket, és más szükséges holmit is. Hogy szerettük mind azokat az ételeket, amiket Anya a kis, kunyhó melletti tűzhelyen főzött! Mi, gyerekek békésen aludtunk a hatalmas kertben, bár a szüleink kénytelenek voltak éberen őrködni, hogy senki se lopja el az érett gyümölcsöt. A friss levegőn mindannyiunknak jó étvágya volt, így a nyár végén egészségesen és jókedvűen tértünk haza.

De bármennyire is szerettem a szabad levegőn lenni, még annál is jobban szerettem hazatérni, hogy egy új tanévet kezdjek az iskolában. Alig vártam, hogy felsőbb osztályba léphessek, és új tantárgyakat fedezhessek fel. Sosem értettem, miért akart néhány barátom örökre megszabadulni az iskolától. Nem jöttek rá, hogy ha egyszer otthagyják az iskolát, sosem térhetnek oda vissza. Mivel nekünk nem volt pénzünk arra, hogy a szüleim zsidó magániskolába járassanak, az állami iskolába jártam. Ettől függetlenül minden micvát4 megtartottam. A nem zsidó lányokat még az étkezés utáni imára is megtanítottam.

A közösségünk nagyon összetartó volt, megosztottuk egymással az örömteli pillanatokat éppúgy, mint a bánatot. Amikor a közösség egy tagja megházasodott, mind ünnepeltünk. Nem számított, hogy mindig ugyanazt a ruhát viseljük, amíg jól éreztük magunkat. Egy nagy, boldog család voltunk, és mind kivettük a részünket a barátainkkal a falusi élet örömeiből. Egyetlen pillanatig sem unatkoztam gyerekkoromban.

2. Különös leckék

A szerencsénk azonban nem tarthatott örökké. 1936-ban kemény jégesők tették tönkre a termést az ország azon részében, ahol laktunk, így viszonylagos jólétünknek hirtelen vége szakadt. Nagyon nehéz helyzetbe kerültünk, nem mindig volt elég a pénz. Ettől függetlenül a szüleink mindig felvidítottak minket, és azt mondták, bízzunk a mennyben. Mindeközben a ruháinknak egy örökkévalóságig ki kellett tartaniuk.

Az egyre romló gazdasági helyzetben a helyi válság hirtelen csúf zsidóellenes érzelmeket korbácsolt, ami hullámokban érte el az összes zsidó közösséget Lengyelországban. Ez alól Tarnogród sem volt kivétel. Eleinte ez nemigen érintett minket, gyerekeket, hiszen a viharok miatt amúgy is szűkölködni voltunk kénytelenek. Továbbra is boldogan éltünk, hiszen túl fiatalok voltunk ahhoz, hogy ilyesmivel foglalkozzunk.

Bár egy kisvárosban éltünk, két iskola is volt ott. Azt, amibe én jártam, Zajacowkának hívták. Gyönyörű, kertekkel és hatalmas játszóterekkel körülvett épülete egy folyó túlpartján állt. Olykor kirándulni mentünk Majdan közeli erdeibe. Nagyon szerettem ezeket a kirándulásokat, mert néhány órára kiszabadultam a túlzsúfolt otthonomból egy tágas, zöld levelektől árnyékolt vidékre.

Télen sítalpakon mentem iskolába, és magam után húztam a szánkómat a kötelező téli sport miatt. Sok időnk volt ilyesmire, mert a hó szinte soha nem olvadt el tavaszig. Miközben a hold fényesen világított a csillagok pettyezte sötétkék égbolton, a mély hó pedig fehéren csillogva lepte be a fagyott földet, mi minden este másik dombot másztunk meg, aztán vidáman szánkáztunk le a túloldalon, miközben csípős esti levegő süvített el a fülünk mellett. Új erőre kapva, farkaséhesen, kipirosodott arccal tértünk haza mind, hogy nekilássunk a meleg ételnek, amit édesanyáink készítettek nekünk.

Minden gyönyörűnek tűnt a szememben, és azt hittem, minden ember a barátunk. Csak később jöttem rá, milyen naiv voltam, és mekkorát tévedtem.

Hamarosan mi, zsidó diákok kezdtük magunkat veszélyben érezni iskolába menet, és hazafelé is, és nem sok időnek kellett eltelnie, hogy már az osztályterem is veszélyes helynek számítson egy zsidó gyerek számára.

Akkoriban az volt a szokás, hogy mindannyian felálltunk, amikor a tanár belépett a terembe, aztán amikor megparancsolta, leültünk. Egy nap, még félálomban, egy másodpercet késlekedtem a vezényszó után. Ekkor a tanár, akit Smuteknek hívtak, hirtelen odalépett hozzám, és olyan erővel ütött meg a vonalzójával, hogy elájultam. Amikor magamhoz tértem, nem is emlékeztem rá, mi történt velem. A szünetben a barátaim mesélték el, hogy mivel nem ültem le elég gyorsan, Smutek akkorát sózott rám, hogy elájultam. A tanár aligha értette, hogy fáradt voltam, félig még szinte aludtam akkor, mivel a húgommal vagy húgaimmal osztoztunk egy ágyon. De szomjaztam a tudást, így aztán kénytelen voltam lenyelni a sértéseket és a bántalmazást, még akkor is, ha kegyetlenek voltak.

Az egyik tanár, akit Herr Weissnek hívtak, és valószínűleg német nemzetiségű volt, olyan fenyegető megjegyzéseket tett, hogy: „Na, várjatok csak, míg a németek ideérnek!”. Mivel nem értettük, mire gondol, el sem meséltük a dolgot a szüleinknek.

Bármennyire is szerettem tanulni, egy idő után már nekem sem volt kedvem iskolába menni. De mindig én voltam a kemény gyerek, a szüleim pedig azt mondták, jobb lett volna nekik, ha fiúnak születek, mert csak egy fiuk volt, a nálam két évvel idősebb bátyám, Yechiel Gershon.

Egy nap Herr Weiss ott tartotta az összes zsidó fiút, Yechiel bátyámat is tanítás után, és mindet elnáspángolta, pedig nem is csináltak semmi rosszat. Amikor a feldúlt anyák delegációja a házához vonult, hogy tiltakozzon, megalázó megjegyzések közepette kergette el őket. Az iskola azonban kötelező volt, így aztán a fiúknak nem volt más választásuk, kénytelenek voltak továbbra is oda járni.

Még mindig magam előtt látom anyám szomorú tekintetét, ahogy reggelente elbúcsúzik a fiától. A rendőrségen nem tehettünk panaszt, hiszen tőlük is tartottunk. Én a mai napig udvariasan rámosolygok minden rendőrtisztre, akit csak látok. Biztos csodálkoznak, milyen „barátságos” vagyok, pedig csak arról van szó, hogy a mai napig nem tudtam levetkőzni azt a meggyőződésem, hogy ha „viselkedünk”, ha „hálásak” vagyunk, a rendőrök a barátaink lesznek. Vagy legalábbis békén hagynak minket.

Jegyzetek

1 Isten (héber)

2 tanár (héber)

3 zsidó alapfokú iskola (héber)

4 a Tóra parancsolatai (héber)

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Newsreader – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0