Madarász Éva

HULLÁMVASÚT

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Borítóterv: MÜLLER PÉTER

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Madarász Éva, 2021

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 486 951 1 (epub)

ISBN 978 963 486 952 8 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Pacskovszky Zsolt

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2021

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Neked ajánlom ezt a könyvet,
aki most azon gondolkozol,
hogy rólad írtam-e…
Aha. Rólad.

Meg rólam.

Meg mindenkiről, aki nem felejtette el,

milyen volt tizenhat évesen.

Te se felejtsd el.

Soha.

M. É.

egy

augusztus

Utálom. Ezt a rohadt, fülledt augusztusi vasárnap délutánt, az új környéket, az új házunkat, a „gyere, kislányom, milyen jópofa az új szobád, igazi nagylányos” mondatát anyámnak, aki úgy érzi, minden pillanatban be kell bizonyítania, hogy nincs semmi gond, hogy ő jól van, erős, és feláll minden szar helyzetből. Az új ház szagától is hányingerem van, ez a szoba nem az enyém, nem is lesz az soha, az én szobám ott maradt a Wesselényi utcai lakásunkban, a harmadikon, a falra ragasztott idézeteimmel, a szárított virágcsokraimmal, a gyertyával csepegtetett viaszképeimmel, a régibérház-szaggal meg a padlón szétdobált cuccaimmal együtt…

Tessék, már megint ez a hülye hangulat, amikor úgy érzem, szétrobbanok, amikor dühömben a sírás fojtogat, amikor utálok mindent és mindenkit, de legfőképpen az apámat a diszkréten mosolygó, tökéletes, vadiúj barátnőjével, és az anyámat, aki simán odébbállt, felnyalábolva engem és Borkát, a húgomat, aki még csak kilencéves, és az egészből semmit sem ért, csak azt érzi, hogy ez iszonyatosan igazságtalan, és hogy nem ér ilyet csinálni: elvesznek tőle mindent, az apja elárulja, és a barátaival sem találkozhat többé, mert elköltöztünk. Ráadásul rám, az idióta nővérére sem számíthat most, le se szarom, pedig néha, amikor összebújtunk a nagy plüssmackó ölében a kislányillatú rózsaszín szoba sarkában, ki tudtuk zárni a külvilágot, olyankor csak mi léteztünk, és nem bánthatott bennünket senki… Na, hát itt ez sincs. Itt mindenki kuksol a vadiúj szobájában, nézi a falat, és olyan egyedül van, hogy folyton fázik.

És holnap kezdődik a New Life az új, kertvárosi gimnáziumban, ahova biztosan csupa rendezett életű, szipi-szupi gyerek jár, olyan gondosan nyírt hajjal, amilyen a gyep a házuk előtt, és vidáman bringáznak majd a suliba, és a hétvégi ottalvós lánybuli legdurvább pillanatairól sugdolóznak, amikor valaki kimerészkedett a teraszra elszívni egy szál cigit… – úúúúúúúúúúúú, de nagy cucc!

Előre utálom őket a kivasalt gondolataikkal meg a mintacsaládjukkal együtt.

május

Azon a szerdai napon hullott minden atomjaira. Kicsöngettek a hatodik óráról, mi nyolcadikosok kinyomultunk a Dob utcára, végre egy kis belvárosi kipufogófüstös friss levegő – a nyárfák szösze beborította az arcunkat meg a szánkat, ahogy röhögtünk a nyár eleji meleg napfényben. A fagyizó felé vettük az irányt, mi négyen, az elválaszthatatlan Menő Csajok, a nagy nyolcadikos végzős istennők, akiket a kicsik félszeg irigységgel bámultak mindig, és még az osztálytársaink is csak kívülállóként nézhették a mi nagy összetartásunkat. A Sérthetetlen, Érinthetetlen Négyek az örök összetartozásukkal. Klassz volt, na! Az élet császárainak éreztük magunkat, erősnek, mert mi mindig ott voltunk egymásnak. Ági, Vera, Janka és…

– Eszter! Gyere már! Miért mindig te vagy az utolsó?

Na igen. És én, Eszter.

Elvileg úgy volt, hogy megvárom a húgomat, akinek tanítás után még zongoraórája volt, de anyu rám írt, hogy a suli felé van dolga, és ő majd hazaszállítmányozza Borkát.

Így aztán rám tört a fene nagy szabadság, fagyiztunk egyet a csajokkal, kicsit lógtunk még az Almássy téren, mielőtt a Wesselényi utca felé vettem volna az irányt, lazán lóbálva és egy picit nekikoccantva minden szemetesnek a táskámat. Pont egy órával hamarabb értem haza, mint kellett volna. Kinyitottam a lakás ajtaját, aztán csak álltam hülyén, ledermedve, bentről hűvös áradt ki a májusi melegbe, valahogy minden lelassult körülöttem, iszonyatos csönd lett a fejemben – csak néztem, ahogy apu egy ismeretlen nővel kávézik a konyhában, és csak alsógatya van rajta, az a hülye ananászos, amit anyu vett neki a Springfieldben, a nőn meg semmi, és nevetnek, és apu odahajol hozzá, és belecsókol a nyakába, mire a nő felsikkant. Iszonyatos hányinger fogott el, és nem tudtam kinyitni a számat, pedig a legszívesebben ráordítottam volna apura, hogy mit csinálsz, tönkreteszel mindent, de csak álltam ott, akkor is, amikor a nő észrevett, és súgott valamit apunak, aki nekem háttal ült, de most megfordult, és mondott valamit, de nem hallottam, mit, láttam, hogy mozog a szája, és hozzám beszél, de nem értek el hozzám a hangok, úgy éreztem, kiszalad belőlem az erő, a lábamon keresztül a folyosó betonjába szökik, és ott elszivárog a ház rejtett üregeibe… És akkor kihátráltam a lakásból. Először csak botladoztam, majd egyre jobban felszívtam magam, és már rohantam, le a lépcsőn, ki a lépcsőházból, ki a nagykapun át az utcára, végig a Wesselényi utcán, aztán át a körúton, a Klauzál téren, végig a Zsinagóga mellett, át az Erzsébet hídon, fel a Gellért-hegyre. Nem tudom, hogy voltam erre képes, oké, öttusáztam két évig, de ez akkor is baromi hosszú út volt, úgy éreztem, kifutok a világból, elfogy alólam a Föld. Végül lerogytam a tetőn, a kilátónál, és csak néztem ki a fejemből.

Utólag belegondolva, jobb helyre nem is mehettem volna. Kizárólag külföldi turisták jöttek ide, hogy a legtutibb pontjáról bámulhassák a várost. Zsongott körülöttem a sok idegen szó, a spanyol, angol, német kifejezések védőburkot vontak körém, eltávolítottak aputól, anyutól, a sulitól, a csajoktól, az egész eddigi életemtől. Jótékonyan eltérítették a gondolataimat attól a borzalomtól, amit láttam, attól a borzalomtól, ami a bensőmet marcangolta, és bármennyire is szerettem volna, nem éreztem senki iránt semmit, az égvilágon SEMMIT.

Nem tudom, meddig ücsörögtem ott; mire feleszméltem, már alkonyodott, felkapcsolták az utcai kandelábereket, talán épp ez a fény húzott vissza a jelenbe. Körülnéztem. Rájöttem, hogy a táskámat valószínűleg ott felejtettem a nyitott ajtóban, bérlet, telefon, minden nélkül rohantam el – szegény anyu halálra aggódhatja magát miattam.

Fogalmam sincs, hogy értem haza, az egész út kiesett, csak arra emlékszem, hogy anyu magához ölel, érzem a parfümje illatát, YSL, mindig ezt használja, már a bőrének is ilyen illata van, és bújik hozzánk Borka is, nagyon sír, és apu nincs sehol.

Aznap este anyu ágyában aludtunk mind a hárman, összekapaszkodtunk fájdalmunkban, Borka hamar álomba sírta magát, anyu is elaludt, teljesen letaglózta a szomorúság, én meg csak feküdtem ökölbe szorított kézzel, nyitott szemmel, és néztem a sötétet. Milyen békés minden. De tudtam, hogy soha semmi nem lesz már olyan, mint azelőtt.

kettő

szeptember

Reggel hatra állítottam be az órát. De mint általában, persze most is felébredtem a csörgés előtt két perccel. Körülnéztem az idegen szobámban, amit nem voltam hajlandó kidekorálni, csak a szupertrendi kivizöld és betonszürke falak bámultak vissza rám.

Igyekeztem nagyon utálni ezt a reggelt, de azért a kíváncsiság meg az izgalom is betolakodott a jó kis negatív gondolataim közé. Ólomsúlyúnak éreztem a tagjaimat, ahogy kikászálódtam az ágyból, és bebotorkáltam a fürdőszobámba. Igen, itt, ebben az új, puccos lakásban saját fürdőszobám van, csak Borkával osztozom rajta, vele is csak elvileg, mert ő egyelőre minden este bekunyerálja magát anyu ágyába, és az ő fürdőszobáját használja. Szinte belebújt anyuba, mióta ideköltöztünk. Szóval ledobtam magamról a kinyúlt, ezeréves snoopys pizsimet, bekucorodtam a kádba, és az álmosságtól dideregve megeresztettem a vizet. Régen, még az előző életemben, a belvárosban gyorsan zuhanyoztam, közben mindig átgondoltam a napomat, összerendezgettem a fejemben az aznapi tennivalókat. De most reggel csak bambán hagytam, hogy csorogjon rám a víz, hátha egy kis életerő is átcsörgedezik belőle az ereimbe. Aztán húsz perc elteltével, amikor már éreztem, hogy nem húzhatom tovább, kimásztam, megtörülköztem, és lesikáltam a párát a tükörről. Hetek óta ugyanaz az érzés fogott el, amikor belenéztem: régen minden olyan élénk és színes volt. De már hónapok óta halvány és színtelen körülöttem minden, mintha a lényemből áradó fájdalom, keserűség és düh kivonná a színt a tárgyakból…

Szerencsére az óra ketyegése kizökkentett ezekből a depis gondolatokból, picit visszarángatott a jelenbe, hogy tizenhat éves leszek, hogy szeptember 1-je van, hogy kezdődik a suli, hogy vár az új gimi, amire mindig is vágytam, spec. angoltagozat, irodalmi kör, meg minden… Olyan volt, mintha hosszú évekkel ezelőtt történt volna, hogy anyuval kinéztük nekem a sulit, aztán meg végigizgultuk a felvételit, és a szóbeli után apu elvitt ebédelni, a kedvenc helyemre, a humuszbárba a Síp utcában, és bár enni alig tudtam, tele voltam élményekkel, szuper volt vele beszélgetni, mert úgy bánt velem, mintha igazi, egyenrangú partnerek lennénk, nem a kislánya, akit elhozott a papa enni. És utána, amikor kiléptünk az étteremből, szakadni kezdett az eső, teljesen elázott a fehér blúzom meg a vadiúj lakkfekete cipőm, és még egy autó is lefröcskölt bennünket, apu öltönye csupa sár lett, de nem volt fontos, röhögtünk az egészen…

Hirtelen összerázkódom, érzem, hogy fázom, muszáj indulni, nem késhetek el épp ma reggel. Fogmosás, öltözködés, az új egyenruha, matrózblúz és sötét szoknya, a barna hajam gyors lófarokba fogva, az új hátizsák, a rózsaszín virágos Vans, amit anyuval vettünk a Westendben, és már kint is vagyok a kapun.

Fura volt reggel, hogy üres a ház, anyu időben, már negyed nyolckor elindult Borkával, hogy beérjenek a városba, mert Borka maradt a régi sulijában, anyu azt mondta, az is épp elég trauma szegénynek, hogy elköltözünk, meg hogy nincs velünk apu, nem teheti meg vele, hogy a sulijából is elhozza, és elszakítja a barátaitól. Nekem meg mindenképpen váltanom kellett, hisz most kezdem a gimit, ezért anyu úgy döntött, hogy az én sulim közelébe költözünk, nekem így lesz a legkényelmesebb, ha már nem maradhatok otthon, a Wesselényiben, így legalább öt perc alatt beérek gyalog. Hát köszi. Tudom, hogy jót akart, hogy belefeszült ebbe az egészbe, hogy mi ne sérüljünk, hogy a húgomnak meg nekem jó legyen. Sosem mutatta, hogy szomorú vagy csalódott, mindig tartotta magát, kivéve azon az egyetlen estén, amikor megváltozott minden.

május

Nem értettem, hogy jöhetett el a másnap reggel. Nem értettem, hogy lehet az, hogy süt a nap, jár a troli, elakad a kukásautó miatt, mint máskor, nem értettem, hogy lehet felöltözni és iskolába menni, amikor az egész addigi világom a feje tetejére állt. Mentem az utcán, mintha egy búra alatt lennék, mintha minden lelassult, elhalkult volna. Nem tudtam elképzelni, hogy fogok ezek után a csajokkal a lányvécében pletykálni, szemspirálozni és röhögni. Most én leszek a téma: Temesi Esztert elhagyta az apja. Lelépett egy másik nővel, otthagyta a családját. Olyan volt, mintha a homlokomra lenne írva, olyan volt, mintha mindenki azonnal látná, amikor rám néz. Annyira szégyelltem magam. És annyira utáltam apámat, amiért ezt tette velem. Velünk.

De persze nem történt semmi eget rengető. A Négyek taliztak a sulikapuban, együtt mentünk be, és mivel a csajok látták, hogy nem vagyok nagy formában, békén hagytak. Csak Ági fürkészett oldalról, az arcomat vizslatva, hogy mi bajom lehet. Mindig is ő állt hozzám a legközelebb, egyéves korunk óta ismertük egymást, a mellettünk lévő házban lakott a szüleivel és az öccsével, együtt jártunk bölcsibe, az oviban egymás melletti ágyon aludtunk délután, és a suliban is végig egy padban ültünk a nyolc év alatt. Már előre rettegtünk, hogy mi lesz velünk, mert ő szuper matekos volt, egy matek-agytröszt, imádta a számokat, a matematikai összefüggések olyanok voltak neki, mint másnak a legizgibb krimi, és tudta, hogy olyan gimibe kell mennie, ahol tovább tud fejlődni. Fel is vették a Fazekasba csont nélkül, egy híján maximális pontszámmal. Egyértelműen ott volt a helye. Én persze a matekhoz tök hülye voltam mindig, csak azért voltak jó jegyeim, mert Ági nem hagyott békén, néha késő estig magyarázta a leckét, amíg meg nem értettem végre, hogy mit kell csinálni. Pedig egyébként nem volt nagy dumás, mindig megfontolta, mit mondjon, olyan igazi geekcsajként sokszor inkább meghúzódott a háttérben, nem szólt, csak figyelt, egyedül én vágtam rögtön, hogy mire gondol. A matekkorrepetálásért cserébe megírtam neki a magyar-házidolgozatait, és annyit magoltattam vele az angol nyelvtant, hogy a végén már utált, csapkodott, elküldött a francba, de végül csak megtanulta a szabályokat. Nem mintha nem ment volna neki egyedül is, csak az angol egyáltalán nem érdekelte. Matematikusnak készült, a nevezetes matematikai problémákra akarta megtalálni a választ, híres akart lenni, folyton valami francia matematikusnőt emlegetett, aki a példaképe volt, és aki autodidakta módon kezdett foglalkozni a matekkal, mert akkoriban csak a férfiak járhattak egyetemre, de ő végül elnyerte a Francia Tudományos Akadémia díját, egy 1 kilós aranyérmet. Sophie Germainnek hívták. Szóval, Ágival tudtuk, hogy elválnak az útjaink, mert én biztos, hogy nem a Fazekasban folytatom, hanem egy olyan suliban, ahol a humán tárgyak és a nyelvek a fontosak. Anyuval hosszan keresgéltünk, voltam nyílt napon is egy csomó helyen – végül egy olyan gimnázium mellett döntöttem, ami se nem belvárosi, se nem híres, se nem nagy, ellenben egy ódon park közepén, egy régi kastély épületében van, csodálatos, hatalmas könyvtárral. Amikor ott jártunk, azonnal beleszerettem. Olyan volt, mintha minden fala nekem mesélne, a régi tablók, a padok, a fények a folyosón… Tudtam, hogy nekem ide kell járnom. A kis kertvárosi Móra Ferenc Gimnáziumba.

három

szeptember

Mielőtt kiléptem az ajtón, szemügyre vettem magam az előszobai nagy tükörben. Az a matrózblúzos, barna copfos valaki, aki visszanézett, majdnem olyan volt, mint én. Csak a szeme nagyon más.

Nyolckor indultam el. Ráérősen sétáltam a suli felé: az évnyitó csak kilenckor kezdődik, és holnaptól is csak fél kilencre kell járnom, itt akkor kezdődik a tanítás. Valami nagyon új volt készülőben, új osztálytársak, tanárok, illatok és ízek, és miközben nézelődtem, jóleső várakozás lett úrrá rajtam. Itt nagyon sok a zöldterület a házak között, hatalmasak a fák, a levegő áttetszően tiszta és illatos, és mindenki ismer mindenkit – a szomszédunk, Erzsike néni is mindig kedvesen köszön, ha meglát, pedig eleinte csak lestem rá, nem értettem, mit akar, mit köszönget, ha azt se tudja, ki vagyok. Láttam másokat is a suli felé menni, voltak, akik csoportokba verődve együtt röhögtek, ahogy mesélték egymásnak a nyári élményeiket – na, ők már biztosan felsőbb évesek –, és voltak, akik egyedül battyogtak. Ezt a fajtát ismerem, az örök lúzerek, soha senki nem akar a társaságukban lenni, csak a gép előtt kockulnak, vagy azért, mert csak az érdekli őket, és nem kíváncsiak senkire, vagy mert annyira unalmasak, mint egy tál borsófőzelék, és nincs az az isten, hogy bárki hozzájuk csapódjon.

Mondjuk, per pillanat én is egyedül vagyok, rólam is ugyanezt gondolhatják mások, röhögtem el magam legbelül.

Aztán hirtelen felgyorsultak az események. Odaértem a sulikapuhoz, ahol már nagyon sokan voltak, picit ácsorogtam, elég elveszettnek érezve magam, aztán, gondoltam, elindulok befelé, megkeresem az osztálytermemet, de ekkor valaki elsodort, ahogy leszegett fejjel elviharzott mellettem.

– Hé, nem tudsz vigyázni? – fortyantam fel.

– De, tudnék, ha akarnék – válaszolta a szoros hajfonat előttem, ám akihez tartozott, még csak hátra sem fordult.

Hát ez is szuperül kezdődik. Pont egy ilyen hárpiába kellett mindjárt az elején belebotlanom. Ez az én formám, nem is értem, mit csodálkozom…

Sok időm azonban nem volt mélázni, mert egyre többen lettek körülöttem, együtt mentünk át a suliudvaron, a hársfákkal szegélyezett gyalogúton, és amikor megpillantottam a gimi boltozatos bejáratát, ugyanúgy megdobbant a szívem, mint amikor legelőször jártam itt. Igen, szerintem jól választottam. Volt ebben az épületben valami borzongatóan vonzó, ugyanakkor megnyugtatóan ismerős is, ami már az első pillanatban megfogott.

Ahogy beléptem a hűvös falak közé, megcsapott az iskola félreismerhetetlen szaga: könyv, papír, friss festék, új szekrények illata keveredett az ódon falakéval, a patinás faberakásokéval, a dohos alagsori lépcsőkével. És ebbe vegyült most a sok évnyitóra érkező diák izgatottsága. Igen, most már én is izgatott voltam, valahogy az utóbbi hónapok történései háttérbe szorultak, éreztem, hogy egy percig ugyanúgy tudok levegőt venni, mint régen, nem ül mázsás súly a tüdőmön – gyorsan ki is használtam az alkalmat, és hatalmasat sóhajtottam.

– Izgi, ugye? – kérdezte mellettem egy csaj.

Körbenéztem, hogy vajon kihez intézhette a kérdést, de mivel a közvetlen közelünkben nem állt senki, rájöttem, hogy csakis hozzám beszélhet.

– Ööö… Aha… – válaszoltam rendkívül értelmesen, aztán azt kívántam, bárcsak ne mondtam volna semmit, most ez a csaj is azt hiszi, hogy egy fullos lúzert sikerült megszólítania.

De úgy látszott, őt cseppet sem zavarja a bénaságom, azonnal elkezdett magyarázni, hogy ő most lesz elsős, és issszzzonyatosan be van sózva, hogy vajon milyen lesz az új osztálya, és nagyon szeretne minél több új embert megismerni – körülötte mindig nagy a nyüzsi, eleve van három tesója, meg még kettő az apja új házasságából, és az anyja most várja a legkisebbet az új apjától, de ez olyan issszonyatosan klassz, mert így mindig van kivel dumálnia, meg hülyülnie…

És csak dőlt belőle a szó, egyre magyarázott, a göndör szőke haja repkedett az arca körül, miközben beszélt, az egész arca mozgott, minden izma életre kelt, olyan hevesen akarta közölni a mondandóját.

– Ja, egyébként Vivi vagyok. Vagyis hivatalosan Olívia, de az issszonyatosan hosszú, szóval szólíts csak Vivinek. És te? Melyik osztályba jársz? Vagy most leszel elsős, mint én?

Legyűrtem magamban a feltörni készülő dühöt, amiért pont egy ilyen vihánckát kellett kifognom, aki imádja az új tesóit, az új apját, meg a régit is, és pont engem szólít meg, mikor én éppen ezt a témát szeretném a leginkább elkerülni…

– Eszter vagyok – válaszoltam. – És igen, most leszek elsős. A b-be fogok járni.

Jessz! Mégiscsak tudok beszélni. Ez egész szép, összefüggő válasz volt.

– Juuuuj, ez isszonyatosan jó! Akkor osztálytársak leszünk! Ülhetek melléd? Gyere, keressük meg a termünket együtt.

Picit sok volt ez most nekem. Vivi elég fárasztó lánynak tűnt, de az issszonyatos lelkesedéséből rám is átragadt valami, mert halvány félmosollyal – na, ilyen sem volt hónapok óta – követtem őt, fel a széles lépcsőn. Legalább nem kell egyedül bénázva belépnem az osztályba.

Vivi kitartó kérdezősködésének meg a színes nyilaknak köszönhetően, amelyek a folyosókon mutatták, merre vannak a gólyák termei – biztos a nagyobbaknak kellett elkészíteniük őket, úgyhogy képzelem, mennyire imádnak már most minket! –, elég gyorsan megtaláltuk a saját termünket. Az első emeleten volt, pont a ficakban, ahol elkanyarodott a folyosó.

Már voltak bent néhányan, fiúk és lányok vegyesen, sok ismeretlen, kipirult arc, mindenki próbálta a legjobb formáját hozni az első napon.

Három lány röhögcsélve beszélgetett a terem közepén, látszott, hogy már régebb óta ismerik egymást, biztosan együtt jöttek valami közeli általános iskolából. Hátul, a terem végében két srác ült a padok tetején, és a körülöttük állókkal, pár másik fiúval a nyári foci-vb-ről dumáltak. Tökre megértettem őket, ez teljesen jó ismerkedési téma volt.

Az első padban egyedül ült egy szemüveges, vörös hajú lány, egy vaskos könyvet olvasott, és látszott rajta, hogy kizárta a külvilágot, belemerült a lapokon megelevenedő szövevényes történetbe. Mert azonnal tudtam, mit olvas, elég volt a válla fölött a könyvbe sandítva meglátnom, hogy Samu és Frodó… Egyből rokonszenvesnek találtam. Megérezte, hogy figyelem, és feltekintett.

– Helló – mondta kedvesen, de elég halkan. – Kicsit belemerültem az olvasásba.

– Nem csodálom! Én sem tudtam letenni, állandóan ezt olvastam a pad alatt kémiaórákon.

Meglepődtem, hogy milyen könnyen jöttek ki belőlem a szavak. Attól rettegtem a legjobban, hogy majd mindenki tök jó fej lesz, meg vidám, meg nyitott, én meg egyetlen értelmes mondatot sem tudok kinyögni.

– Akarsz ide ülni? – kérdezte a csaj barátságosan, és maga mellé mutatott.

Szememmel Vivit kerestem, aki már egy kör közepén állva vigyorgott, legalább hatan voltak körülötte, és hallgatták a műsort:

– Igen, tényleg öt tesóm van, igaz, kettő csak féltesó, mert ők apukám új házasságából valók, de imádom őket, issszonyatosan cukik, és most születik majd a hatodik, aki szintén fél, de nem úgy, értitek, féltesó, anyu új férjétől… – és nyomta önfeledten, rezgő szőke bongyor fürtökkel.

Tulajdonképpen magával ragadó, állapítottam meg, nem lehet nem szeretni.

Aztán hirtelen elfogott valami hülye szorongás, hogy hozzám ő úgyis túl jó lenne, és csak azért kérdezte, ülök-e mellé, mert én voltam az első, akiről kiderült, hogy osztálytársa leszek, igazából azonban unná magát mellettem, mert ő issszonyatosan izgalmas, meg vicces, meg jó fej, én meg csak egy unalmas szürke egér vagyok hozzá képest. Szóval motyogtam egy igent a vörösnek, és már majdnem leültem mellé, amikor odapattant hozzánk egy lány, aki eddig a teljesen tiszta táblát törölgette még tisztábbra – Miss Szoros Hajfonat volt az, aki majdnem fellökött a kapuban.

– Az első padban én ülök. Az ablak mellett meg főleg – mondta határozottan, és levágta a táskáját a vörös csaj melletti székre.

Semmi kedvem nem volt már első nap konfliktusba keveredni valakivel, úgyhogy csak néztem rá, aztán egy oké kíséretében hátrább evickéltem a padtól.

A vörös, ha lehet, még jobban elvörösödött, picit kapkodta a levegőt, aztán nagy meglepetésemre ahelyett, hogy sírva fakadt volna, ránézett Miss Szoros Hajfonatra, és halkan ennyit mondott:

– Bocs, mindjárt leülhetsz, csak előbb én keresek egy másik helyet. – Azzal fogta A Gyűrűk Urát, és Miss Pökhendi legnagyobb megrökönyödésére átült a középső padsor első padjába.

Én meg csak álltam ott elég határozatlanul, mígnem egy kéz megragadta a karomat, és maga mellé húzott.

– Megígérted, hogy egymás mellé ülünk! – mondta Vivi, és haláli természetességgel letette a táskáját meg az enyémet is a vörös mögötti padra. – Itt éppen jó lesz, ez a legszuperebb hely az egész teremben. – Azzal lehuppant a székére, és rávigyorgott a vörös csajra. – Ja, egyébként Vivi vagyok. És te?

– Blanka – felelte a vörös, majd miután szemügyre vette Vivit, várakozóan rám nézett.

– Ööö… ja igen, én Eszter vagyok – hadartam. – Bocs, hogy az előbb…

– Ugyan, ne is törődj vele – biccentett Blanka Miss Szoros Hajfonat felé, aki éppen öntudatosan nézett maga elé, az egész testtartása azt fejezte ki: tessék, itt vagyok, én vagyok a legjobb, a legokosabb, a leg… – áhhh… nem is akartam tovább foglalkozni vele.

Lassan megtelt az osztályterem. Az előzetes tájékoztató szerint, amit mindenki megkapott, a Móra Ferenc Gimnáziumnak ötven új tanulója tesz mától. Huszonöt a-s, huszonöt b-s. A mi osztályfőnökünk magyar–angol szakos, dr. Berzeviczy Antalné Pálfay Dorottya. Hááát… amikor ezt a nevet megláttam, egy ősöreg kövületet képzeltem magam elé, aki bizonyára legalább hatvanéves, és mi leszünk az utolsó osztálya, mielőtt nyugdíjba megy. Így aztán, amikor 9 óra előtt tíz perccel besietett a terembe egy hirtelenszőke, kedves arcú, de határozott fellépésű nő, elakadt a lélegzetem. Nemhogy nem volt hatvanéves, de szerintem harminc sem. Megállt a tábla előtt, és némán fürkészett bennünket. Csak azután szólalt meg, hogy teljes lett a csend; akkor megeresztett egy félmosolyt:

– Üdvözöllek benneteket a Mórában. A nevem Pálfay Dorottya, és mindenki Pálfay tanárnőnek szólít, kivéve a végzősöket, akik Dórának. Szeretném, ha ti is ezt a megszólítást használnátok.

– A Dórát? – kérdezte egy srác valahonnan hátulról, amitől azonnal kuncogás söpört végig az osztályon.

– Jó, vicces vagy, ennek örülök – mondta a tanárnő szemrebbenés nélkül –, de nem, a Dóra csak a végzősöknek jár, egyelőre maradjunk a Pálfay tanárnőnél. Tehát én leszek az osztályfőnökötök, az a-soké pedig a leendő matek–fizika tanárotok, Kővári András kollégám. Mielőtt lemennénk az udvarra, az évnyitóra, gyorsan felolvasnám a neveket, hogy mindannyian itt vagytok-e. Aki hallja a nevét, legyen szíves, válaszoljon.

– Arany Benedek?

Középtájról szólt vissza egy erősen mutáló hang, egy tüsire nyírt hajú srácé:

– Itt vagyok.

– Berényi Blanka?

Erre a vörös mondta azt, hogy jelen.

– Dobos Vera?

Egy fekete hajú, nyurga lány válaszolt a bal szélről; messziről látszott rajta, hogy sportol.

– Enyedi Judit?

Most a mögöttem ülő kedves, duci csaj szólalt meg, hogy itt van.

– Fekete Ákos?

Ez a név a vicces sráchoz tartozott.

– Hamvas Olívia?

Most Vivi nyikkant meg mellettem egy cuki hellóval, mire az osztályból kitört a röhögés, de a tanárnő nem vette zokon.

– Jánosi Anna?

– Itt vagyok – állt fel Miss Szoros Hajfonat –, és tájékoztatni szeretném a tanárnőt, hogy egy fő hiányzik, már megszámoltam.

– Köszönöm, Anna – bólintott Dóra (amint kimondta a nevét, tudtam, hogy magamban innentől csak dórázni fogom), és intett, hogy leülhet.

– Kerekes Márton?

A terem jobb hátsó részéből válaszolt igennel egy srác, olyan szőke, hogy szinte már fehérnek tűnt a haja.

– Lakatos Lujza?

Az újabb igen egy hollófekete hajú, kreol bőrű lánytól jött, aki leghátulra ült be, és amikor hátranéztem rá, az a különös érzésem támadt, hogy már régóta ismerem. Pedig nem tűnt kedvesnek vagy nyitottnak; a lényéből valami furcsa büszkeség áradt.

És a tanárnő sorolta tovább a neveket, de én már máshol jártam, ott, a Dob utcában, a régi osztályomban, ahol a Négyek egy kupacban ültek, és mindenen röhögtek, azon is, ami egyáltalán nem volt vicces.

május

Ági tudta, hogy valami nem stimmel velem. Két egymást követő napon is leléptem valamilyen mondvacsinált indokkal a Négyek délutáni találkozója előtt, és bár éreztem, hogy nagyon átlátszóak a kifogásaim, de egyszerűen nem volt energiám jobb hazugságokat kitalálni.

Aztán pénteken, tanítás után, amikor épp gyorsan el akartam köszönni a csajoktól a kapuban, hogy bocs, de rohannom kell, Ági megfogta a karomat, és megállított.

– Eszter, tudom, hogy gáz van. Miért nem mondod el legalább nekem?

– De tényleg nincs semmi, csak hulla vagyok, itt az év vége, és egyszerűen elfáradtam – hadartam, közben azonban nem mertem rápillantani. Pontosan tudtam, hogy ha belenéz a szemembe, nem fogok tudni tovább színlelni.

– Oké – mondta, de láttam rajta, nem érti, hogy mi, akik tényleg mindent tudunk egymásról, még a legapróbb semmiséget is mindig egymással osztjuk meg először, miért csinálunk most úgy, mintha minden rendben lenne, miközben érzi, hogy ez nem igaz.

Intettem Jankáéknak, és elviharzottam, mintha valami nagyon fontos dolgom lenne, de amikor befordultam a Csengery utcába, lelassítottam, és vánszorogva mentem tovább. Rengeteg időm volt még odaérni Borkáért a körútra, a zeneiskolába.

Tutira érezniük kellett mindannyiuknak, hogy valami bajom van, csak talán nem akartak nyaggatni – ha akarom, majd úgyis elmondok mindent magamtól.

Borkával csütörtökön suli után nem mentünk egyenesen haza, hanem vettem magunknak egy-egy fagyit a zsebpénzemből, neki, mint mindig, csokit és epret édes tölcsérbe, magamnak meg citromot és málnás joghurtot. Leültünk a játszótérre, amíg elnyaljuk, valahogy jólesett most ez a hideg az elgyötört lelkünknek. Láttam a húgomon, hogy szegény teljesen össze van zavarodva, de nem mer semmit kérdezni, nehogy olyan választ kapjon, amit nagyon nem szeretne hallani. Aztán mégis megszólalt:

– Esztó… – senki más nem hívhatott így, csak ő és a szüleim – mi lesz most?

– Nem tudom, hugi – válaszoltam, és tényleg halvány fogalmam sem volt, hogy mit kellene mondanom.

Reggel óta csak ezen agyaltam. Hogy mi lesz most. Hogy anyu és apu majd megbeszélik az egészet, és kibékülnek? Vagy kiderül, hogy nem is azt láttam, amit, és megy minden tovább, ahogy eddig? Vagy anyu összepakolja apu cuccait, és kirúgja? Vagy apu elmegy, és nem jön többé vissza? És akkor nekünk nem lesz apukánk? Vagy kiderül, hogy ez csak egy semmi kis félrelépés volt, és kicsit összevesznek, nem beszélnek egy ideig, de végül anyu megbocsát, és újra rendben lesz minden?

Annyira szerettem volna visszaforgatni az időt, hogy szerda kora délután legyen, és anyu ne írjon, hogy menjek csak haza nyugodtan, és bárcsak én mentem volna Borkáért, akkor nem érek haza korábban, akkor nem látok semmit, és akkor ez az egész meg sem történt volna. Vagy legalábbis nem tudnánk róla. Egyszerűen nem tudtam kiverni a fejemből apu döbbent arcát, amint megfordul, és megpillant engem az ajtóban. Láttam, hogy nem hisz a szemének, az arcán pár másodperc alatt hullámzik végig a szégyen, a harag és a fájdalom, és tudom, hogy mondott is valamit, de azt már nem hallottam, hogy mit, mert muszáj volt onnan eljönnöm, úgy éreztem, ha egyetlen pillanattal is tovább ott állok, megőrülök.

Borka szokás szerint összecsöpögtette a fagyival a ruháját, ott csordogált a pirosasbarna lé a pólóján, még a combja is csupa ragacs lett tőle. Szerencsére a játszón van egy kút, az anyukák ott csutakolják le nyaranta a fekete talpú, maszatos gyerkőcöket – ezt a szertartást mindig imádtam nézni, amikor ott ücsörögtünk a csajokkal a padokon –, úgyhogy odaküldtem Borkát, hogy mosakodjon meg, aztán hazaindultunk.

A Wesselényi utca aznap is pont ugyanolyan volt, mint bármelyik májusi délutánon. Csak a kis hézagokon szökött be fény a magas házak között, ott azonban forró, vakító fénycsóvákban kavargott az autók által felvert por. Ballagtunk hazafelé, mint bármelyik álmosító, meleg napon, és fogalmunk sem volt, vajon mi vár ránk otthon. Benyitottunk a lakásba, Borka megeresztett egy félénk hellót, aztán kicsit hangosabban folytatta:

– Anyu, apu, megjöttünk!

Nem tudom, miből gondolta, hogy bármelyikük is otthon van ilyenkor, hisz mindig mi értünk haza legkorábban, aztán 5 után anyu, és 6 óra felé apu.

Mivel nem kapott választ, világossá vált, hogy egyedül vagyunk. Én lerúgtam a cipőmet az előszobában, szó nélkül bezúztam a szobámba, és magamra csuktam az ajtót. Bekapcsoltam a gépemen a zenét, Sam Smith Writing’s on the Wallját, és teljes hangerőre nyomtam. Folyamatos lejátszásra állítottam a listát, majd hanyatt vágtam magam az ágyamon.

Tulajdonképpen arra vártam, hogy anyuék majd megjönnek, és megbeszélünk mindent, de csak teltek a percek, és nem történt semmi. Talán fél óra elteltével a húgom dugta be a fejét az ajtón, hogy éhes, meg hogy nincs-e kedvem társasozni vele. Hát nem volt. De nagy nehezen felkászálódtam, és kimentünk a konyhába, csináltam neki sonkás-sajtos melegszendót. Nyomtam mellé egy liter ketchupot is, mert tudom, hogy úgy szereti, tocsogósan.

– Te nem eszel? – kérdezte teli szájjal.

– Nem vagyok éhes – válaszoltam, és akkor jöttem rá, hogy egész nap semmit sem ettem a fagyin kívül. Azt is alig bírtam legyűrni, teljesen görcsben volt a gyomrom, úgysem ment volna le egyetlen falat sem.

Épp megnyitottam a csapot, hogy elmosogassak, amikor zördült a kulcs a zárban, és megérkezett anyu. Amint ránéztem, elszállt minden illúzióm, hogy valaha még rendbe jöhet, ami tegnap elromlott. Persze anyu pont úgy nézett ki, mint máskor, de a szemében valami olyan sötét szomorúság ült, hogy nem bírtam állni a pillantását, el kellett kapnom a tekintetemet. Borka azonnal odarohant hozzá, rácsimpaszkodva ölelte, szegény anyu majdnem elesett.

– Borikám, jól van, jól van, nincs semmi baj, minden rendben lesz – simogatta meg Borka fejét, és közben újra rám sandított. – Gyertek a nappaliba – fogta kézen a húgomat.

Lezuttyantam a kanapéra, magam alá húztam a lábamat, Borka meg szorosan mellém kucorodott. Anyu is leült a másik oldalamra, és szorosan magához ölelt bennünket, láttam, ahogy kidudorodnak a kezén az erek, miközben Borka vállán tartja. Úgy szerettem mindig az eres kezét, tökéletesen tükrözi a személyiségét, az én bátor, erős anyámét, akiben sosem kellett még csalódnom. Hát, remélem, hogy most sem kell majd… Így maradtunk egy kicsit, összekapaszkodva, az ismerős anyuszagba burkolózva. A csendet végül ő törte meg:

– Lányok, kérlek benneteket, adjatok nekünk egy kis időt apuval, hogy megbeszélhessük, hogyan tovább. Ígérem, mindent megteszünk, hogy ez a helyzet megoldódjon, és túl legyünk rajta. Rendben?

– Persze, anyu – mondtam, de láttam rajta, hogy nagyjából sejti, mit gondolok.

Borkát azonban sikerült megnyugtatnia, a következő percben már a barátnőiről magyarázott, meg a radírkollekciója legújabb darabjáról, amit aznap szerzett a suliban, egy csúcsszuper egyszarvúsat, amiért hosszas vonakodás után az egyik kedvencét adta cserébe, a pink görkorisat.

Én bementem a szobámba, és ki sem jöttem egész este, akkor sem, amikor megérkezett apu, pedig tisztán hallottam, ahogy köszörüli a torkát, ezt mindig olyankor csinálja, ha ideges valami miatt. Kezdtem baromi éhes lenni, de a világért sem tettem volna ki a lábam a védett kuckómból.

9-kor apu bekopogott hozzám, hogy bejöhet-e, de a fal felé fordulva úgy tettem, mintha aludnék, nem válaszoltam neki. Utána még sokáig hallgattam a konyhából beszűrődő hangokat, anyu néha felcsattant, egyszer hallottam, hogy sír, majd apu magyarázott hosszan, aztán elálmosodtam, és a hangok már összefolytak az utcáról beszűrődő éjjeli neszekkel.

négy

szeptember

– Nguyen Áron? – zökkentem vissza a jelenbe, az új osztályomba, Vivi mellé.

Nem jelentkezett senki. Aha, akkor ő a hiányzó, akit Miss Fontoska már bejelentett.

Dóra körülnézett, és olvasta tovább a névsort:

– Pécsi Noémi?

Egy feltűnően szép lány válaszolt a gondtalanok közül, akik együtt jöttek.

Majd elhangzott még pár név, de ezekre nem figyeltem, mert muszáj volt elolvasnom Vivi kis üzijét, amit a könyököm alá csúsztatott:

„Behalok, annyira helyes az a srác! A hiperszőke! Iszonyatosan cuki, nem?!”

– De – mondtam vigyorogva, bár én semmi különöset nem vettem észre a fiún. Mondjuk, az tény, hogy ilyen színű hajjal soha nem fog tudni elvegyülni a tömegben…

– Rátkay Gizella?

Jesszusom, kinek lehet ilyen hülye neve?, kerekedett el a szemem, és megbámultam a lányt, aki az ajtó felőli padsor első padját választotta.

– Én vagyok – válaszolta hűvös nyugalommal, ahogy hátranézett ránk; markáns arcéle és zavarba ejtően világoskék szeme volt. Éppen olyan szeme, mint egy huskynak. Nyilván tudta, hogy mindenki megbámulja magának a fura neve miatt, de első pillanatban éreztem, hogy mi jóban leszünk. Hűvös volt, és rendkívül fegyelmezett, nekem mégis bejött valamiért.

Amíg Gizellán gondolkoztam, megint elsiklottam pár név fölött, majd hirtelen rám tört Dóra hangja:

– Temesi Eszter?

– Az én vagyok – válaszoltam, és az izgalomtól felcsúszott a hangom, amit azonnal érzékeltem, és fülig elpirultam. Na, gratulálok, megvolt a legszenzációsabb bemutatkozás, mekkora egy lúzer vagyok!

Folytatódott a névsorolvasás, de engem már teljesen lefoglalt a saját bénaságom.

– Na jó, gyertek! – mondta aztán a tanárnő, ám ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és belépett a kínai srác; nagyon lihegett, elnézést kért, amiért késett, és motyogott valami magyarázatot, de ezzel most senki sem foglalkozott, mert már indulóban voltunk kifelé.

– Bizonyára te vagy Áron – biccentett felé Dóra. – Gyorsan tedd le a cuccod valahova, és gyere velünk!

Lesorjáztunk az udvarra, a suli mögötti focipályára, és akkor vettem csak észre, hogy úristen, milyen hatalmas park tartozik a gimnáziumhoz. A kerítést innen nem is lehetett látni, a pálya körül terebélyes, öreg tölgyek álltak, és engem teljesen lenyűgözött a növények sokfélesége, a rengeteg fajta bokor, cserje és a köztük megbúvó szobrok. Nagyon titokzatosnak tűnt az egész. El is határoztam, hogy amint tehetem, felfedezem a park minden négyzetcentiméterét.

Aztán felcsendült a Himnusz, és engem elfogott az a komoly ünnepélyesség, ami mindig, mikor meghallom, olyan jó édes-bús a dallama, és az én népemről, a hazámról szól. Igen, néha ilyen szentimentális is tudok lenni…

– Ó, hogy a mi himnuszunknak miért kell ilyen vontatott, szomorú nyenyergésnek lenni! – nyafogott mellettem Vivi. – Miért nem olyan klassz, pörgős, mint, mondjuk, a francia vagy a brazil, azokat imádom, mindig felhangosítom a tévét, amikor papával foci-vb-t nézünk, és ezeket játsszák.

– Én szeretem – zártam rövidre a beszélgetést.

A Himnusz után az igazgató lépett a mikrofonhoz.

– Kedves diákok, üdvözlöm magukat az új iskolaévben. Remélem, mindenkinek kellemesen telt a nyara, és feltöltődtek energiával, hogy mától belevethessék magukat a kemény munkába. A szorgalom, a kitartás mindig meghozza gyümölcsét, ezt ne tévesszék szem elől!

ÚÚÚÚ, ez magáz minket! Eddig, az általánosban minden tanár tegezett, nagyon furcsa volt, hogy most így szólított meg bennünket az igazgató úr, valahogy rögtön felnőttnek éreztem tőle magam. Igen. Tényleg ÚR volt. Idős, magas öregúr, szálfaegyenes tartással, hátrafésült, ősz hajjal, aranykeretes szemüveggel, a lencséje mögött élénk, fiatal, barna szemmel. Tiszteletet sugárzott, mégis volt benne valami modern, fiatalos. Látszott, hogy a munkájának él, és éreztem rajta, hogy szereti a diákokat. Mindet. Mert szereti a fiatalságot. Csak később derült ki, hogy erre mennyire ráhibáztam…

– Üdvözlöm elsős diákjainkat, akik ettől az évtől a mi alma materünk padjait koptatják majd. Kívánom nekik, hogy mihamarabb megtalálják a helyüket, és beilleszkedjenek iskolánk hétköznapjaiba!

– Édes istenem, micsoda őskövület! – bökött meg Vivi. – Remélem, a tanáraink nem lesznek ilyen szigorúak!

– Nekem tök szimpi! – válaszoltam. – Szerintem nagyon jól illik ehhez a kastélyhoz.

Volt még két vers, egy srác meg egy lány, a suli színjátszó körének két tagja, majd egy végzős beszélt arról, milyen szomorúvá teszi a gondolat, hogy ez lesz az utolsó tanéve a Mórában, aztán ismét az igazgató úr következett:

– Ezennel megnyitom a tanévet! Mindenkinek sikerekben és kiváló osztályzatokban gazdag, tartalmas, boldog iskolaévet kívánok!

Hatalmas nyüzsgés kezdődött, mindenki üdvözölni akarta a másik osztályba járó ismerősét, barátját, haverját – fiús röhögések és csajos vihogások hallatszottak mindenhonnan, ahogy lassan visszaindultunk a tantermekbe.

A nap további része pakolászással, tankönyvátvétellel és ismerkedéssel telt, nem nagyon volt időm magamba zuhanni, csak néhány percre maradtam egyedül a lányvécében, és hosszú idő óta először éreztem úgy, hogy végre megtaláltam a helyem. Nagy hatással volt rám az iskola, az igazgató úr, és a gimnázium hangulata teljesen beszippantott. Úgy éreztem, végre otthon vagyok.

május

Mikor péntek délután hazaértünk Borkával, a szüleinket otthon találtuk. Valahogy olyan érzésem volt, hogy nem is mentek aznap dolgozni, otthon maradtak mind a ketten. Ahogy rájuk néztem, éreztem, hogy nagyon komolyak, és még annál is szomorúbbak. Azt kérték, menjünk be a nappaliba, aztán leültettek bennünket a kanapéra. Láttam, hogy a húgom nagyon meg van ijedve, gyorsan megszorítottam a kezét, és aztán már el sem engedtem. Akkor sem, amikor apu elkezdte mondani, mennyire sajnálja, hogy megláttam őt szerdán, és ha tehetné, visszaforgatná az időt, nagyon szégyelli magát, amiért ezt kellett átélnem, amiért így kellett ennek kiderülnie, de ettől még ő nagyon szeret minket, anyut is, csak most már saját magának is be kell vallania, hogy ez nem mehet így tovább, Barbarát a munkahelyén ismerte meg, gyakornok volt a cégüknél, friss diplomával érkezett a Kertészeti Egyetemről, és azonnal kialakult közöttük valami cinkos összetartozás, öt hónapja küzd az érzései ellen, de már nem bírja tovább, és azt aztán végképp nem akarja, hogy mi sérüljünk miatta Borkával, anyut is nagyon szereti, és szörnyen furdalja a lelkiismeret, amiért így megbántja, de ez van, beleszeretett Barbarába, és nem tudja tovább így élni az életét, velünk, nélküle.

Belül azt éreztem, hogy ordítani kéne, ráüvölteni apura, hogy hagyd abba, te állat, mindent tönkreteszel, nem lehet, hogy ezeket mondod, nem lehet, hogy nem szeretsz minket, hogy egy Barbara fontosabb, mint mi és anyu.

És néztem anyura, kétségbeesetten, hogy mondjon már valamit, hogy szóljon rá apura, hogy veszekedjen vele, hogy mondja azt neki, hogy ezt nem lehet, hogy nem mehet el, hogy nem hagyhat itt minket, de anyu, az én fegyelmezett anyukám csak ült némán, láttam rajta, hogy nem azért nem szólal meg, mert nem tudna mit mondani, hanem mert akkor leomlana a nagy keservvel felépített álarca, és zokogni kezdene, és akkor Borka halálra rémülne, és azt soha nem bocsátaná meg magának.

Úgy éreztem, megállt az idő, és arra eszméltem, hogy a húgom kihúzza a kezét az enyémből, mert annyira szorítottam, hogy szegénynek teljesen elfehéredtek az ujjai. Aztán sírni kezdett, és anyu ölébe bújt.

Ekkor végre anyu is megtalálta a szavakat:

– Tudjuk, lányok, hogy ez nagyon nehéz most nektek – mondta Borka fejét simogatva –, tele vagytok kérdésekkel, össze vagytok zavarodva, és bevallom, apunak és nekem sem könnyű most, de próbáljátok megérteni, hogy nem akarunk leélni egy életet boldogtalanul – itt mintha egy pillanatra elbizonytalanodott volna, tétován felemelte a kezét, és a könyökével véletlenül leverte az asztalról a teásbögréjét.

Gyorsan összetakarítottam, miközben anyu folytatta:

– És ha apátok úgy érzi, hogy lépnie kell, akkor nekünk el kell fogadnunk a döntését. Akkor is, ha ez nagyon fájdalmas.

Egyszerűen nem fért a fejembe, hogyan védheti még most is aput, azok után, hogy elmondta, mást szeret, félredobta őt egy másik nő miatt, akit alig ismer. Akibe állítólag halálosan beleszeretett, aki nélkül nem tud élni, aki hirtelen annyira fontos lett, hogy elhagyja érte a családját.

Nem bírtam tovább velük maradni, illedelmesen ülni a kanapén, hallgatni ezeket a pszichológia-tankönyvből kiollózott mondatokat, és társalogni arról, hogyan hullik szét a családunk, az életünk. Felpattantam, és kiszáguldottam a nappaliból, apu utánam szólt, hogy hová megyek, de anyu leintette, hogy hagyd, engedd, hadd dolgozza fel a hallottakat.

Felkaptam a kulcsomat meg a telómat, és jól bevágtam magam mögött a bejárati ajtót. Leszaladtam a lépcsőn, és elindultam az Almássy tér felé, a padunkhoz, amin a Négyekkel szoktunk ücsörögni, kavargott bennem minden, de főleg azt próbáltam elképzelni, hogy milyen lesz az életünk innentől, apu nélkül. Aztán, amikor magamhoz tértem, láttam, hogy nem is a tér felé megyek, hanem Ágiék kapuja előtt állok, önkéntelenül ide hoztak a lábaim, mint mindig, ha valami bajom van. Megnyomtam a kaputelefont, két hosszú, egy rövid sípszó, ez volt az egyezményes csöngetési jelünk, és Ági bele sem szólt, azonnal nyitotta a kaput.

Felrohantam a harmadikra; mire felértem, Ági már az ajtóban várt. Amikor megláttam, nem bírtam tovább, elemi erővel tört ki belőlem a zokogás, amit harmadik napja próbáltam visszatartani. Bebotladoztunk a lakásba, Ági megölelt, és hagyta, hadd sírjam ki magam. Bevezetett a szobájába, és leültetett a földre, majd ő is mellém telepedett, nem kérdezett semmit, csak átkarolt, és megvárta, amíg lecsillapodom.

Sóhajtottam párat, mielőtt belekezdtem, aztán kiszakadtak belőlem a szavak, elmeséltem mindent, a szerda délutántól kezdve, hogy apu beleszeretett egy nőbe, és vele akar élni, nem anyuval és velünk. És hogy anyu nem tett semmit, csak ült, sőt még aput védte.