A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a könyvben szereplő fotók jogtulajdonosait, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulásukat. Esetleges tévedések vagy hiányosságok esetén készséggel áll az érintettek rendelkezésére.

© 2021 Presser Gábor

Első borítófotó © Ajkai Dávid / Playboy, Marquard Media

Fotók © Ajkai Dávid, Almási Lajos, Bácsi Róbert, Bara István, Barcza Rita, Barna Laczy, Benkő Imre / MTI, Bese Zoltán, Blanka Chocholová, Czeizel Balázs, Csikós Gábor / MTI, Eifert János, Falus Kriszta, Fekete Tamás, Földi Imre / MTI, Für Emil, Hendrey Tibor, Juhász Imre, Kaiser Ottó, Kemény György, Kertész Gábor, dr. Kómár Gyula, Koncz Zsuzsa, Korniss Péter, Kovács Antal, Kováts Zsolt, Lettner Krisztina, LGT archívum, Lippay Ágnes, LoCoVoX archívum, dr. Marosi András, Méhes Vilmos, Milan Šubr, Nagyvári László, Perger László, Presser Gábor, Pető Zsuzsa , Petróczy András, Rákossy Péter, Reviczky Zsolt, Rockmúzeum, Szalay Zoltán / Fortepan, Szebeni András, Szkárossy Zsuzsa, Szlukovényi Tamás / MTI, Sztevanovity Dusán, Trombitás Tamás, Tóth István / MTI, Tyukodi László, Vanik Zoltán, Vértes György, Vető Gábor, Vető János

© 2021 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Takács M. József
Olvasószerkesztő Darida Benedek
Borítóterv Tillai Tamás
Archívum, képszerkesztő Sárvári Enikő
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 767 8

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Köszönet:

Sárvári Enikő

Kemény György

Dr. Marosi András

Gábor Eszter

Hermann Zsolt

Ligeti Nagy Tamás

Méhes Vilmos & Anni

Mihály Tamás

Önkéntes Szabó Julcsi

Palo Danek

Radnóti Zsuzsa

Szász Zsolt

Vető Gábor

Vörös Judit

Pál András

Széplaki Gyöngyi

Takács M. József

Tillai Tamás

Horváth Sára

és:

Solti János, Karácsony János.

És a „gazdátlan” fotók készítőinek.

A SZeRZő KöZLeMéNYE

Az első kötetben közölt Használati Utasítás változtatás nélkül érvényes.

AZ ELŐZŐ RÉSZ TARTALMÁBÓL:

Valahogy mindig úgy éreztem, vannak megbeszélnivalóink a közönséggel. Ma is, de már nincs hozzá fórum, a mi generációnk új dalait csak az hallgatja, aki megtalálja. [PK1/47. o.]

Amúgy a Gyöngyhajú lányból majdnem nem is lett dal. [PK1/34. o.]

Láttam magam előtt, ahogy a mamám meghallja a telefonban, hogy a Balesetiből hívja egy nővér, simán összeesik, és akkor aznap már a második mentőautót használja el a családunk. [PK1/55. o.]

– Hát, ha át tudnátok adni az Úrnak […] hogy őt mindig is nagyon szerettem, csak a földi ügynökeivel meg a nagykerhálózatának viszonteladóival, na, azokkal rohadt nehéz kijönni. De, gondolom, Ő is kínlódik velük. [PK1/381. o.]

A POLITIKA EGY ROSSZ SZÍNHÁZ, AHOL EGY HAMIS ZENEKAR JÁTSZIK. [PK1/373. o.]

Senki nem hallja ugyanazt! Senki sem ugyanazt hallja! [PK1/5. o.]

– Na. Hát én toltam a tanár úr segge alá a párnát. [PK1/68. o.]

Csináltak nekünk ünnepi sütit, azt majszoltuk, iszogattunk, füstöltünk. Amikor már azon is röhögtünk, hogy mindenen röhögünk, akkor jöttünk rá, hogy vicces sütit kaptunk, egy kis ez-az is volt a tésztában. [PK1/481. o.]

OKARINÁZNI NEM TANÍTOK ÉS NEM IS TANULOK!!! [PK1/323.o.]

…gondolkodás nélkül hozzám vágta a fekete gumi hangtompítóját.

Engem is megtapsoltak, mert elkaptam. [PK1/437. o.]

Egyszer fél napon át fogtam Major Tamás kezét. [PK1/67.o.]

…semmit se éreztem a három tablettából, ahogy fogytak előlem az emberek, úgy estem egyre nagyobb pánikba. Beveszek még egyet. Kikéredzkedtem. Inkább kettőt vettem be, pont ittam rá a vizet, mikor belépett a vécébe egy katona. Egy pillanaton múlt, hogy nem a tablettamajszolást látta. Szólítottak. [PK1/95. o.]

Kicsi pofonok voltak, abból a szórakoztató fajtából. [PK1/398. o.]

„Tudja, művész úr, azt gondoljuk, szép magától, ahogy ezt megcsinálta, de az azért szomorú, hogy nem egy igazi magyar embernek jutott eszébe.” [PK1/517. o.]

Aztán, csak úgy, oldalvízen zongorakísérő lettem, ha leírom ezt a (szűken vett) „szakmámon túli” névsort, már majdnem hihető: Kincses Vera, Marton Éva, Rost Andrea, Polgár László. [PK1/67. o.]

Már két angyal van. Itt ülnek az Öcsiék vízre hajló szomorúfüzén. Rám néz a frissen jött: Csak hoztam neki zoknit, mert fázott!

Az meg már húzza is felfelé, egy pillanatra látom a combjait. Sose tudtam rájönni: hordanak ezek bugyit? [PK1/161. o.]

...ráálltam […] hogy egy hét leforgása alatt megeszem 42 somlói galuskát. [PK1/256. o.]

Ebben (sajnos nem a zongorázásban) hasonlítok Richterre. Úgy 5-6 éve azt vettem észre, hogy időszakonként elvész az abszolút hallásom, azután, például próba közben visszaáll, de az első szünetben újra eltűnik, s így tovább. Eleinte nagyon összezavart, és bántott is rettenetesen, de aztán megtanultam kezelni, bár úgy tűnik, nem én irányítok […]

Mindenesetre gyermekkori nagy mutatványomat, hogy a zongorán valaki által két tenyérrel lenyomott hangokat háttal állva egyenként sorolom, már nem tudom bemutatni. [PK1/66. o.]

A nagy dobás egy félkilós doboz joghurt volt, az erkélyünkről le a térre az utolsó éjjel, úgy fél kettő felé. [PK1/493. o.]

„ A Nyu-ga-ti-ban? Ebből ki nem maradunk semmi pénzért.”

Mondtam, abban nem tudok segíteni, viszont fordítva működhetne a dolog: lehetne benne lenni – valamennyiért. [PK1/220. o.]

Szép is lett volna, ha Kadosa és Rados az akadémiai felvételiztetés közben Ránki, Schiff és Kocsis káderlapjait olvasgatja… Nem mindenki hülyült meg, nyilvánvaló, ha én is úgy zongorázok, mint ők, mit sem számított volna az „E” betű. [PK1/57. o.]

Csinálhatnánk pár fotót a családnak! [PK1/260. o.]

Jó cím. Azt gondolom, a cím fontos dolog, legyen pontos, legyen jó ritmusa, legyen jól kimondható, segítsen a közönségnek. Mit mond Déry? „Képzelt” riport… Ez a későbbi viták fényében igen fontos jelző. [PK1/325. o.]

Ha egy szerző tud örülni a diadalmas statisztikáknak, hogy egy-egy dalát hányan is tűzték műsorukra, akkor tudnia kell lenyelni a békát, mikor egy-egy neki nem tetsző előadást hall… [PK1/42. o.]

A tanárnő sóhajtott egyet, még intett is, hogy mehetek a helyemre. Becsukta az osztálykönyvet. Nagyon elegánsan csinálta, csak a tanári szobában írta át az egyeseket kettesre, s egyúttal le is zárta az évemet. [PK1/59. o]

Pár csepp szirup átpréselődött az elefántcsont billentyűk között, még a padlóra is csöppent, de ilyen éles vészhelyzetben talán még maga Chopin is megbocsátott volna. [PK1/58. o.]

Úton-útfélen mondogatom, hogy én a Jóistennel jól kijövök, szeretem, ahogy kell, velem sokszor nagyon rendes, persze keménykedik is, nem is keveset. Nem tudom, mi lesz a vége, de akárhány fülest lekevert (tudom, meg kell érteni, ő még a régi iskola szerint működik), úgy lökdösött végig az időmön, hogy az elég érdekes lett. Idáig. [PK١/519. o.]

Fotó: Méhes Vilmos

PéNTeK 13 13:00

Az érettségi vizsga 1966. május 13-ra esett.

Péntek, 13 h.

Azt azért jó előre szögezzük le, hogy a leérettségizésem történetét én semmilyen körülmények között nem hinném el senkinek.

1966. május 13., péntek, 13 óra. AZ ÉRETTSÉGI

Zenegimnázium, VI. kerület, Nagymező u. 1.

(non-fiction memoár-szinopszis)

A fenti napon, 12:40 körül a Zenegimi emeleti folyosója tök üres volt. Az udvaron egy lélek se. Nagy, árnyékos csend. A lépcsőnél jobbra fordultam a faburkolatos terem felé. Idegességemben korábban jöttem, gondoltam, jót tesz, ha már a helyszínen vagyok. Egész éjjel A Volgán című verset tanultam (Nyekraszov), amit mi mindig csak Burlakiként emlegettünk, de nem ment. Egy csomó versszak, alig pár szót ismertem benne, szerencsére a vers felett az oroszkönyvben ott volt az akkoriban mindenfelé kiakasztott Hajóvontatók a Volgán-illusztráció (Rjepin), így tudtuk, miről szól.

Ezt a borzalmasan hosszú verset még másodikban, a legeslegelső zenegimnáziumbeli oroszóránkon osztotta rám a tanár úr (Fedor), mikor is az egész osztály megkapta a névre szóló orosz érettségi tételeit. (Nála ez volt a hagyomány. Elsőre azt hittük, valamit félreértünk, másodikban kiosztott szóbeli érettségi tételek? Ráadásul úgy tudtuk, hogy azokat a helyszínen szokták kihúzni. De nem Fedornál…) Talán mert a Kölcseyből érkeztem frissiben, azt hihette, nekem ez menni fog. Az ottani papírjaim között láthatta, hogy francia–orosz osztályunk volt, két-két tanárral.

Az első kölcseys osztályfőnökit azért kaptam, mert az oroszórára a kettéválasztott osztály mozgó felével nem érkeztem meg a másik osztályterembe, hanem útközben beültem a karének plusz zenekar foglalkozásra. Még az évnyitón hallottam őket a Himnuszt előadni, alig hittem a fülemnek. Ott elég messze álltam, de az audioélmény annyira különleges volt, hogy úgy éreztem, ezt a zenekart mindenképpen látni is kell…

A kórusba csak harmadik-negyedikesek járhattak, de nagydarab gyerek voltam, és egy honvédos ifi kosaras, aki a karban énekelt, felbiztatott, hogy csak jöjjek nyugodtan. Őmellé álltam, a basszusba. Ezerkétszáz tanuló járt a Kölcseybe, a tanárok jó, ha a saját diákjaikat ismerték, ráadásul év eleje volt, simán csatlakoztam az énekkarhoz. A biológiatanár úr vezényelt, akit tiszteletlenül csak Pohl Öcsi bácsinak emlegetett a diákság. Néha bácsi nélkül. A zenekar felállása egészen rendkívüli volt: egy zongora, egy tangóharmonika, négy-öt vonós, egy cintányéros és egy harsona, de nem mindenki tudott ezeken játszani.

Majdnem mindig a Himnuszt gyakorolták, és én egy ennyire különleges összeállítású zenekar hangzásával nem tudtam betelni. Csak a negyedik vagy ötödik alkalommal buktam le, a folyosón, a szokott lekanyarodási pontnál szembejött a matektanárunk, akit utáltam, mert (többek közt) az én szerelmemet is tapenolta. Gúnyosan rám reccsent: Na hova, hova? – Hát… ö… – Na, befelé, a tanáriba…

Az osztályfőnöki intő után már rendszeresen jártam az átsétálós oroszórákra, de akkor már Tárkányi tanár úr bojkottált, amikor pedig a tél végén hivatalosan is kiderült, hogy engem átvesz a Zenegimi, végleg lemondott rólam. Alig tudtam pár szót oroszul.

Ezt így mégsem mesélhettem el Fedornak, az volt az első napom az új helyen. Ráadásul ahogy kinéztem… Egy zongorista nem jár begipszelt karral. [PK1/53. o.] Enyém lett a Burlaki, ez van. Nem szívtam mellre, érettségiig még volt három tanév. Ők vontatták a hajót, én meg toltam magam előtt a feladatot. Nem volt annyi eszem, hogy összerakjam, ha egy tanár annyira rendes, hogy ezt megteszi értünk, akkor megkérhettem volna, hogy adjon egy másik tételt. Később, az oroszórákon már láthatta, hogy az alapokat se tanultam meg. Ugyan volt az osztályunkban (17 fő) két-három kitűnő tanuló lány, de ők zsigerből tanultak jól, az általános vélemény inkább az volt, hogy a Zenegimnáziumban az érettségiig játszva visszafejlődhetsz hetedik-nyolcadikos szintre.

1966. május 13., péntek, 12:43.

Kinyílt a faburkolatos ajtaja, Fedor lépett ki. Odabenn nagyban ment a szóbelizés.

Köszöntem, ő is. Barátságosan nézett, lehet, hogy ő volt a komplett Varsói Szerződés egyetlen párttitkára, akit mindenki szeretett. Vagy mi úgy gondoltuk.

Ő mindent megtett, hogy a Zenegimnázium – ugyan a közismereti tárgyak rovására – a diákok kőkemény konzervatóriumi képzését minél jobban kiszolgálja, ahol csak lehetett, könnyítette a dolgunkat. Sztupár Ferenc volt a valódi neve, de a tanárok is nyíltan fedoroztak – még előttünk is. Nem tudtuk kideríteni, hogy ukrán vagy ukrajnai vagy orosz vagy szovjet. Vagy mindegyik.

Úgy éreztem, eljött az idő, hogy elmondjam neki, nekem ez ma nem fog menni.

Hogy a szerencsétlen hajóvontatókat ábrázoló híres Rjepin-kép ihlette (vagy fordítva?) A Volgán 6-8 versszakából csak az elsőt tudom, pontosabban, jó, ha a kezdő sorokat tudom, és hogy megragadnám az alkalmat, hogy elsőként bejelentkezzek az augusztusi pótérettségire.

Várt egy levegőnyit, már azt hittem, elenged, de egy olyan csúnyát mondott – valójában káromkodott –, amilyet még sose hallottunk tőle. És még azt, hogy itt maradsz, nem mész sehova. Otthagyott.

Igen, tanár úr.

Liftezett a gyomrom, görcsölt a lábam, az ablak alatti nagy vasradiátorra ültem. Végre szólítottak. Pont 13 óra volt.

Bent a teremben, fura félhomályban, hárman ültünk a bizottsággal szemben. Mögöttük, az ablakokon a függönyök félig, háromnegyedig elhúzva, a spaletták is csak valamennyire behajtva. Csíkokban vakított a fény. A tanárainkon kívül vagy négy-öt idegen is benn ült.

A bizottság, gondoltam. Minisztérium, tanács, fene tudja, még honnan. Párkányi már kinn is állt, a tanári asztal és köztem. Még csak próbáltam felmérni a helyzetet, mikor is azt hallom a mormogásban: A szinusztétel.

Felnéztem. A helyzet kritikusra fordult. Párkányi kihúzta az én tételemet, a táblához fordult, és felkonferálta azt a bizonyos egy mondatot. Nem túl hangosan, inkább lazán, mint akinek tök mindegy, ezt is tudja valahonnan. Elfelejtettem lélegezni.

Pedig az orosz tételekhez hasonlóan minden precízen ki volt dolgozva, mindenkinek saját matektétele is volt. Én ezt végképp kiérdemeltem, mert a konzis indexem igazán jól festett. Enyém a szinusztétel, kicsiny kárpótlás a versért. A tanári asztalon ott voltak a cédulák, s az egyik cédulán ott is volt a megbeszélt jel, három pont a bal alsó sarokban, L alakban.

Azt a három, körző hegyével finoman benyomott pontocskát a saját szememmel láttam, mikor később én is kihúztam.

Hogy Párkányi mit csinált, miért nem figyelt – a szemüvege is rajta volt –, nem értettem.

A víz folyt a hátamon, már el is képzeltem, hogy mi lesz ebből, húzhatok én bármi mást, mukkanni sem fogok, mikor is Fedor közbeszólt, szünetet rendelt el. Párkányinak csak intett, jöjjön vissza a táblától, és tegye a cetlit az asztalra. Mindez talán ha egy vagy két perc alatt zajlott le. A bizottságból néhányan felálltak, kimentek, vagy rágyújtottak bent, ekkor értettem meg, miért így csinálta Fedor az ülésrendet.

A minisztériumi és máshonnan delegált idegenek oldalt ültek, nekünk derékszögben, részben mögöttünk. Ahogy nekünk is kicsit, nekik nagyon is szemükbe sütött a nap, őket is vakította a roletták, függönyök résein bevágó fény.

Magyarból, történelemből nem voltak bejelölt cetlik, úgy láttam, az egyik tanár újra sorba rendezi a matek tételeket. Nem tudtam, szünet után ki kezd, megint Párkányi vagy már én. Kiment belőlem minden erő.

Lassacskán mindenki helyreült. Párkányi kihúzta a saját tételét, és mondta is. Velem szemben a bizottság elnöke, Bogdány igazgató úr ült, amúgy a Balettgimiből. Ugyanúgy, ahogy a Zenegimi a Konzervatórium, a Balettgimi a Balettintézet és az Artistaképző munkáját volt hivatva segíteni, azonos elgondolások alapján. A Balettgimi délutánonként működött, néhány tanár a Zenegimiből odaát is tanított. A tanár úr finom ember volt, nálunk, a konziban olaszórákat adott az énekszakon, ismert is onnan, néha be is ült egy-egy énekvizsgára, ahol zongorakísértem. Egy pillanatra rám nézett. Az jó volt. Kilégzés. Hhhuuu. Szólítottak.

Az asztalon elkülönítve, a többinél vagy egyujjnyival előrébb a három cédula. Odaléptem. Láttam az L alakú három pontot, meg azt is, hogy az én cetlim már jobban össze van fogdosva, mint a másik kettő. Kihúztam. Az volt. A szinusztétel. Bármelyháromszögkétoldalának… ööö… arányaegyenlőazoldalakkalszemközti…

Váratlanul a táblára kellett rajzolni ugyanezt, de én készültem nagyon, megtanultam azt is, és ott is rontottam el, ahol illett, mégsem vizsgázhatok matekből ötösre ennyi év után.

Helyreültem. Jó érzés volt, szinte tutira megért egy kettest, nekem ez a két-három perc elég volt, hogy megmutassak mindent, amit a négy év alatt matekból megtanultam.

Seress Kati ment ki, ő aztán kihúzhatott bármit, kitűnő tanuló volt, ráadásul a hegedülést negyedikben valamiért abba is hagyta, most már egyetemre készült. Tette, amit kellett, a tanárok elégedetten nézték.

A történelemtől nem féltem, szerettem is, mindig tűrhető jegyeim voltak. Húztam. Elsőre elolvasni se tudtam: a Jacquerie-mozgalom – ez volt a cédulán.

Visszaültem. Hogy erről nem tanultunk, az biztos. Fulladoztam. Kati, mondtam mozdulatlan, nyitott ajakkal és zárt fogakkal. (Sokat számított az énektanszaki tapasztalat, azóta is érdekel a hasbeszélés.) Átnézett az én cetlimre. Eltelt tíz, húsz másodperc, már lassan kezdenem kellett volna. Kati elővett egy szép kis zsebkendőt, s miközben végigsimította az arcán, azt suttogta: francia parasztlázadás, jóval Dózsáék előtt.

Próbáltam két mondatot kihozni ebből. Papp Marika néni, az osztályfőnökünk és történelemtanárunk ekkor azt kérdezte: voltak ezzel kapcsolatos olvasmányaid, fiam? Csak mökögtem. Esetleg még elsőben? Oh, én elsőben a Kölcseybe jártam, ott egészen másféle tankönyveink voltak.

Hát igen, sóhajtott Marika néni a minisztériumiak felé, hogy az egész bizottság értse, ezt a tételt betenni a többi mellé nem volt fair play. (Délután vagy este, mikor az egész osztály már ünnepelt, meg is kérdeztem, de senki nem emlékezett, hogy a mi kis iparitanuló-tankönyveinkben valaha is szerepelt volna ez a történelmi esemény.)

Az ember tragédiájából is húztam egy színt, nagyjából elfogadhatóan teljesítettem, de a közelgő orosz nyelvű szavalás réme rázott belülről. B. tanárnő időnként lapozott egy könyvben, nem tudom, mi lehetett az. Nem igazán szeretett.

Fedor ült be Bogdány tanár úr mellé, kezdődött az orosz.

Míg a soromra vártam, próbáltam memorizálni a vers legelejét. Az első versszakot tudni véltem, de kitartóan ismételgettem, mint aki csak gépiesen skálázik fel-alá a billentyűkön, hogy a kéz rendben működjön. Nem tudom, miben bíztam, ez a pár sor édeskevés volt még a ketteshez is, de már késő volt okoskodni.

Persze gond nélkül kihúztam a Burlakit, az L alakú, három, körzőhegy bökte titkos pont most is a helyén volt. Fedor intett, kezdheted.

Mondtam:

„Не торопись, мой верный пес!

Зачем на грудь ко мне скакать?

Еще успеем мы стрелять.

Ты удивлен, что я прирос

На Волге…” – ha nem is pont így, vagy nem pont ezekkel a szavakkal.

És kifogyott alólam a vers, belőlem a szusz.

Fedorra néztem. Most mi lesz? Oldalt a minisztériumiak halkan beszélgettek, láttam, ahogy végig őket figyelte.

Elölről, mormolta a fogai közt, szinte némán, inkább csak kirajzolta a szájával.

De én hallottam. A hallás akkoriban nagyon ment nekem, és az átlagomnál jóval gyorsabban kapcsoltam is.

A tőlem telhető leghalkabban elmondtam elölről.

Még egyszer, intett a szemével, és alig láthatóan balra biccentett. Most már láttam rajta valamennyit enyhülni az idegességet meg a haragot is.

Jól van, mondta fennhangon a negyedik ismétlés után, már állva, és folytatta is lemondóan, szinte kérdezve: „B” tétel? Közben átért a vendégasztalhoz.

A tételem címe Budapesti séta volt. Bogdán tanár úr, mint egy karmester, beintett a ceruzájával: No, milyen állomásokat tud felsorolni, ha egy külföldi megkérdezi, fővárosunk mely nevezetességeit ajánlaná megtekintésre?

Hát ez egy minden szempontból empátiával teli, gyönyörű gesztus volt, pont ilyet vársz egy olasz nyelvet tanító embertől. Azzal, hogy nevezetességeket kéne felsorolnom, megadta a megoldást is, és így élből föl lettem mentve néhány értelmes mondat megfogalmazásának terhe alól. Közben Fedor megtette visszafelé is a pár lépést, de mint aki elfelejtett valamit, újra a bizottságiakhoz lépett, valamit mondott nekik, és ott is maradt.

A Zeneakadémiával kezdtem, illedelemből is, meg ha a minisztériumi küldöttek közül valaki véletlenül figyelne, netán oroszul is tudna, rögtön értse is, nekem mi a legfontosabb: Konszervatórijá, mondtam szép, de kissé eltúlzott hangsúllyal. Hátulról hallottam Sztupár tanár úr hangját. Aztán jött a Nacionálnaja Tyéatr – itt a tanár úr bólintott, és magasra húzta a „jó” végét, jelezve, hogy gyerünk, fiam, most vagy formában, menni fog! (Azzal egyikünk se foglalkozott, hogy akkor már két éve lebontották a Nemzetit.) Nacionálnaja Galérija, folytattam, aztán jött az Opera.

Nem kaptam jelet, mondtam tovább: Nacionál Mjúzeum.

Fedor még mindig mezzoforte beszélgetett a hivatalnokokkal, ráadásul legalább kettejük elől jól ki is takart. Én még bedobtam a Pljósadgyi Gerojomot. Ez, azt hiszem, nem sikerült, de az igazgató úr – szintén a minisztériumiakat nézve – intett, elég.

Nekem vésztartaléknak ott lett volna még a Népstadion, és ott volt velünk szemben, a Nagymező utca túloldalán az Ernst Múzeum is, de már nem kellettek.

Mindenki újra a helyén ült. A szívem vert, ahogy bírt.

Seress Kati szépen deklamálva mondta a tételét, lehengerlő volt. A tanárok s egyebek mind felé fordultak, figyelmesen, megnyugodva hallgatták, kis hármas csoportunk diadalmas finálét produkált. Ekkor értettem meg, miért voltak négyen a 10 és 11 órás csoportban. Oda is kellett egy-egy jó befutó, és így nekünk is jutott!! Ezt gyönyörűen kidekázták a tanárok.

Az ingem, atlétatrikóm merő víz volt. Úgy tűnt, leérettségiztem.

Árnyékszéki táncok

Ha az illetékesek dalodat elfogadták, és a hangfelvétel el is készült, akkor még egy vizsgán át kellett menjen. Hogy nyilvánosság elé engedik-e?

A Rádióban „zésítették” a kész felvételt, azaz sugárzásra alkalmasnak ítélték – vagy sem.

Senkivel sem találkoztam, aki tudta volna, honnan ered a kifejezés, „zésítés”. Nem mintha fontos lenne. Az MHV-ban Erdős Péter volt a főbíró, néha Bors Jenő, a vezérigazgató is beleszólt. Ha ők átengedték, és aztán a kész felvételen valóban az szólt – és azt is hallották –, amit korábban a benyújtott szövegben olvastak, akkor a dalodat a Főbizottság hallgatta le [Vajon ezt miért így mondták?], majd hozott döntést – főleg technikai és szakmai szempontból. Hogy az megjelenhet-e? De még ebben a végső fázisban is utólag fennakadtak dalok a tartalmi rostán, és nem is egyszer. A Főbizottság rendre a Rottenbiller utcai stúdió „Nagy Lehallgatójában” ült össze lezsűrizni az aktuálisan összegyűlt felvételeket.

’78 őszén véletlenül pont egy ilyen napon a földszinti Archívumban segítettem. Papírmunka volt, baráti alapon, az archivisták megkértek, hogy néhány régebbi LGT-hangszalag hiányos adatlapjaihoz írjak vagy diktáljak kiegészítő információkat. Az archívum számunkra nagyon izgalmas hely volt, csak sétálgatni kellett a polcok között, s kiválóan töltötted az időt. A polcokon egymás mellé zsúfolva ott szorongtak fantasztikus értékek, ritkaságok és hétköznapi használatra való felvételek, de még a „stúdiószemét” is. Egy „keskeny” hangszalag, amire az addig elkészült végső anyagot keverték, méretben nagyjából megfelelt három-négy egymás mellé állított nagylemeznek. A felvételekhez használatos soksávos „széles” pedig amellett, hogy bazi nehéz volt, 7-8 centimétert is elfoglalt. Az archívum különösebb faksznik nélkül működött, ha valami a füzetekben szerepelt, azt biztos meg is találták, és hozták a bejárati kisasztalhoz. Ott ültem, és végeztem a rám bízott feladatot, javítgattam néhány korábbi munkánk dokumentumaiban. Betoppant a portás: Helló, tudna velem jönni? Bors elvtárs hívatja. Átmentem. A bizottság épp cigiszünetet tartott, a bejárati üvegajtókon túl, az előtérben álldogáltak. Odamentem Borshoz. Kezet nyújtott. „Te, Gábor, van egy kis probléma. Elmondanád?” – fordult a mellette álló beosztottjához. „Kérlek, Bors elvtárs, természetesen. Khm. Ahogy már az imént is jeleztem, a most elbírált, MINDENKI című LGT-lemez Ülök a járdán című dalának tűz-ol-tó-zenekari verziója engem kifejezetten emlékeztet a Bécsi munkásindulóra, és nekem nagyon is úgy tűnik, mintha azt parodizálná. A magam részéről nem támogatnám, hogy a lemezre felkerülhessen.”

Csak néztem.

Sehogy se tudtam hirtelenjében felidézni a Bécsi munkásindulót, lövésem nem volt, melyik lehet az. Akkoriban jobbnál jobb munkásmozgalmi indulókat játszott a rádió, volt abból bőven, ezeket erőből nyomták, hát persze hogy ismertük is mindegyiket. Az általánosban, énekórákon is meg kellett tanuljunk jó párat, aztán üvöltöttük. Vörös Csepel, vezesd a harcot… Akkoriban a legtöbbjét, ha meghallom, simán lekísértem volna fül után, csak épp azt nem tudtam, melyiknek mi a címe. Azt meg végképp nem, hogy itt most mi a bánatról is lenne szó. Vártam, mit mond Bors elvtárs. De nem mondott semmit. Kicsit álltunk.

Imént Jelző (I. J.) kolléga felfedezése kétségkívül jelentősnek tűnt, még elgondolkodtatónak is, hiszen így nemcsak zenei rátermettségét bizonyította, de éberségét is, mely hozzásegítette, hogy még időben felfedjen, netán megakadályozzon egy, az egész Hungaroton jövőjét és – ami még ennél is fontosabb – egész szocialista ifjúságunk jó erkölcseit veszélyeztető, álcázott kultúrpolitikai orvtámadást.

Az Ülök a járdán című Somló-dal eredeti címe I love you Frisco volt. Tomi írta a Los Angeles-i hotelszobánkban, a kis Pignose erősítőn kerregő basszusgitáron, és kitartóan mondta hozzá a címadó első sort. Aztán Ancsa megírta, Miller meg gyorsan amerikanizálta a szöveget, és már vettük is föl. Tök jó lett. ’74-ben Los Angelesben történt mindez, szóval nagy utat kellett megtennie vissza, a húszas-harmincas évek Bécséig.

A MINDENKI lemezfelvételek első napjaiban, mikor az ominózus fúvószenekari verzió (amolyan „zenei tréfa”) ötletét „megvették” a többiek, Apró Attila – aki nem mellesleg a Hanglemezgyár által felkért felelős zenei rendező volt – azt mondta, hogy örülne, ha ő csinálhatná meg a hangszerelést. Így aztán különösen érthetetlen volt ideológiai „lebuktatásunk”.

Meglepődtem. De nem nagyon.

1974, Los Angeles, Tomi pihen

Tudtam, hogy I. J. kolléga nem nagyon kedvel, de gyorsan tegyük is hozzá, hogy teljesen jogosan. A hanglemeziparban nem sok dolgunk volt egymással, ő hivatalból egyáltalán nem foglalkozott beatzenével.

Viszont engem még a konzervatóriumból ismert, ahol fiatal emberként a gondnokságot vezette, és bizony jó okkal hívta fel az ottani igazgatóság figyelmét arra, hogy megrongáltam egy könyvtári kottát. Igaz is volt. Kókai Rezső zongoradarabjának címlapján, a Széki táncok elé ceruzával az „Árnyék” szót biggyesztettem, mert a darab nem tetszett. De Vásárhelyi tanárnő bemakacsolt, és csakazértis meg kellett tanulnom. S bár kiradírozva adtam vissza, a jól kihegyezett ceruza nyomán a bevésődés jól látszott a címlapon, s így sajnos a kottán még mindig elég jól kivehető volt az új cím: ÁrnyékSzéki táncok. Az esetem jelentve lett az igazgatóiban. A félév végén: magatartás: 3.

Nem tudom, a Zenegimnázium fennállása alatt hány indexbe került magatartás 3-as, de nekem összejött. [PK1/61. o.]

Felkészülve mentem a gondnokságra, Bálint Pista (a később alternatív körökben jól ismert író, költő, rendező, színész – ki tudja, hogy került oda, de egy ideig a Zenegimi gondnokságához tartozó kottatárban dolgozott) egy nappal előbb már szólt, hogy: öreg, balhé lesz. Pár évvel idősebb volt nálunk, de ennek ellenére haverkodott velünk. Nem sejthettük, milyen különös művész lesz belőle.

Vacak, s főleg infantilis tréfa volt ez a címkiigazítás. Az igazgatóságon lehordtak, ahogy kell, még azon a reggelen megkaptam érte az osztályfőnökimet is, plusz büntetésből meg kellett fizetnem a kotta árát. Az csak néhány forint volt. Akkoriban a komolyzene minden területe, így a kottakiadás is óriási állami dotációból dolgozott. Az ominózus példányt – kárrendezés ide vagy oda – nem kaphattam meg.

Végül is vittem órára a darabot, de a tanárnő nem bírta hallgatni, ahogy eljátszom.

Nagy marhaság volt, most, 57 év múltán újra elnézést kérek mindenkitől, akit illet.

Erdős dr. nem volt tagja a Főbizottságnak, ahol szakmai, stúdiótechnikai ismeretek vagy/és (egyesektől) több – (másoktól) kevesebb zenei képzettség volt elvárható. Ezt a „bécsi munkásmozgalmi indulós” mondatot ő nem vállalhatta volna be, mert ő két zenedarabot nemhogy összehasonlítani, de megkülönböztetni sem tudott. Viszont nem is ez volt a feladata. Bár, ha végiggondolom, ennyire neki is sikerült volna…

Ha már komolyabban rugózni akarunk az LGT-induló munkásmozgalmi összekapcsolhatóságán, hát a Bécsi munkásinduló kurvára nem hasonlít az Ülök a járdánra, sőt az abból készült Indulóra se.

Ha mindenképpen lihegni kell, akkor már inkább a Bella Ciao című olasz (partizán)dalra kellett volna gondolnia Imént Jelző kollégának, mert valamennyi kis erőlködéssel azzal lehetne távoli rokonságba hozni az Indulót. [Ha már szakértünk, érdemes precízen csinálni, úgy még a valósághoz is közel kerülhetünk.]

(Rétsági dokit az I Love You Frisco a Sunshine of Your Love című Cream-dalra emlékezteti. Ez már nem is rossz, a két dal lüktetésében van valami hasonló.)

De ha már mindenáron meg akarjuk érteni, mi vezette I. J. kollégát a felfedezéshez, nem marad más, mint annak felismerése, hogy mind a Frisco, mind a Bella Ciao kezdő sora három emelkedő ti-tivel kezdődik, a ti-ti-ti tá-tá, [Áj-lav-ju frisz-kó] illetve a ti-ti-ti ti tá [u-na-mat-ti-na] ritmust adja, bár Tomi dalának kezdősora a mi-szó-lá-dó-lá dallamot adja ki, a Bella Ciao pedig a mi-lá-ti-dó-lá-t. S ő erre a „hasonlóságra” le is csapott…

Tipikus példája annak, hogyan nem szabad zenét hallgatni… [Az, hogy a két kezdősor dallamát le tudtam szolmizálni, nem jelenti azt, hogy tudok is, csak hogy fordítottam rá egy kis időt.] De ők győztek, elég simán, a fúvós indulónk nem került fel a korongra. Nem okozott különösebb lelki traumát, kicsit anyáztunk, okostojásoztunk, azután annyi. A felvételt kimentettük a stúdióból, és ettől kezdve a koncertjeinken felvezető zenének használtuk – a lemezgyár költségére. Velünk próbáltok packázni?

Aztán pár év múlva az AZALBUMMM című élő LGT-lemez zárószáma lett belőle, El-induló címmel. Az illetékeseknek épp nem tűnt fel, pedig a Főbizottság összetétele nem sokat változott, de addigra már puhultak az izmok, mi meg jót röhögtünk. Győzelem! Nem volt ez valami látványos diadal, de tudjuk, a kis öröm is nagy öröm…

ÉLETMŰDÍJ – POGÁCSÁVAL

A lemezgyári vezérigazgató könnyű szívvel adhatta át a megérdemelt Életműdíjat, semmi nem akadályozhatta meg ebben, hiszen nem ismerte az életművünket. A terem tele volt újságírókkal, jólesett, hogy ennyien eljöttek, taps, átvétel, mosoly, én a fejem fölé emeltem a díjat, és körbemutattam, mint Pelé a Rimet-kupát, aztán kezet fogtam a mellettem ülő Jamesszel, gratuláltam neki, és átadtam az Életműdíjat. Ő Jánoskát tüntette ki, aki gyorsan áttolta az asztalon Tomika elé.

Maga a díj egy 20-22 centiméter magas, kék, metszett, ajkai kristályváza volt, a fenekén kicsiny, de szabályos árcédula, rajta áthúzva: Ára: 3790 Ft, alatta golyóstollal: 2490 Ft! Suttyomban megkérdeztem a tagságot, mondjak-e beszédet, persze egyhangú igen volt a válasz. Hátul kis zsúrkocsin pogácsát tolt be két rendkívül mutatós hostess. Felálltam, khm, köszörű. Már késő volt beskálázni. Az első sorból Friderikusz és Rangos is biztatóan nézett, hát igen, a média is elvár tőlem néhány keresetlen szót. Már rég túl voltunk a rendszerváltáson, láttam a tévében, hogyan zajlik az Oscar-díj átadás, a díjazottaknak miket illik mondani.

Tomi nézett a szélről. Mosolygott, mint Karel Gott. Néhány újságírót felismertem, akik alig egy éve a Markó utcai bíróság folyosóján hallhatták félhivatalos bejelentésemet, hogy Koncz Zsuzsival közös gyermekeinket a továbbiakban egyedül nevelem. [PK1/236. o.] Éreztem, ők ma is számítanak rám. Még Jánoska szólt oda sürgetően – aztán ügyesen, Picikém! –, és belevágtam. Elsőre természetesen a Jóistennek köszöntem meg, hogy ekkora tehetséggel áldott meg bennünket, aztán anyukámnak, családomnak, tanáraimnak, mestereimnek, barátaimnak, valamint Cirmos Lajos Vilmos német juhászkutyámnak. Hogy a nehéz időkben is kitartottak mellettem. És legfőképpen itt ülő kollégáimnak, leginkább abban reménykedve, hogy ők meg majd nekem. Elmondtam, hogy a vázát az LGT egy vándordíjnak tekinti, és közjegyző előtt fogjuk kisorsolni, hogy egyenlő időközönként, mikor ki viheti haza. Gondolkozunk az ábécésorrenden is. Ekkor a zenekar felől kissé csalódott moraj hallatszott, nyilván mindenki első akart lenni, de ez várható is volt. Elsősorban Solti tűnt kedvetlennek, mint névsor szerint utolsó előtti. De Somló, aki azokban az években jogot hallgatott, és volt tekintélye, rangidősként egyetlen pillantásával rendet csinált. Én eközben méltattam azt a páratlanul erős köteléket, ami a díjadó és a díjkapó kapcsolatát szorosra és kibogozhatatlanra (ezt javítottam megbonthatatlanra) fűzi – még akkor is, ha immár másfél évtizede megszakadt köztünk a munkakapcsolat. (Ez az infó láthatóan meglepte a vezérigazgatót.) A pogácsaillat már belengte az egész termet, beszédem közben többen is hátra-hátrafordultak, mert az ott álldogálók már egy csomó pogácsát elvettek a kocsikról. Bizonytalanná vált a helyzet, nem lehetett tudni, hoznak-e még, s ha igen, vajon mikor kezdik hivatalosan is kínálni a pogikat. Vajas, tökmagos, tepertős.

Mellettünk Koncz Zsuzsa kapta a másik életműdíjat, tök egyedül egy ugyanakkora vázát, mint mi négyen. Még mindig az emelvényen ültünk. Koncz köszönőbeszéde alatt Jánoska szólt oda kissé elfojtott, de jól hallhatóan indignálódott hangon: Nekem nem kell, nálunk nincs már hely. Megértettük a csalódottságát. – Talán lehetne nálam, a garázsban – suttogott James. Ő mindig hajlott a kompromisszumra. A beszéd a végéhez közeledett, még egy díj hátravolt, Sebestyén János csembalóművész kapta. Eközben Tomika az asztal bal szélén épp telefonált, az ikreket nyugtatgatta, hogy semmi gond, csak várjanak tovább az iskola előtti buszmegállóban, oda nem esik be az eső, mindjárt indul értük, sőt még pogácsát is visz nekik.

Össze kellett álljunk egy közös fotóra. A képen jól látszik, ahogy James úgy tartja kézben a díjunkat, hogy ne látszódjon, a Koncz Zsuzsáé majd egy centivel nagyobb.

Tizenöt évesen belekeveredtem a Terézvárosi Kultúrotthonban működő diák színjátszó társulatba, melyet a szintén tizenöt éves Verebes István vezetett. Felnőtt főnökünk nem volt. Egy lakóház első emeletén, a Lenin körúti Pálma cukrászda fölötti valahai tánciskola helyén működött a Terézvárosi Kultúrotthon. Ott tartottuk a próbákat, és az előadások is ott mentek. Amolyan színházi zongorista voltam, de volt egy prózai szerepem is: Sartre: Temetetlen holtak című darabjában az adott pillanatban elhagytam a zongorát, és a színfalak mögül, a díszlet-börtöncella ajtaján lévő kicsike, elhúzós ablakocskán át a szegény rabra ordítottam iszonyatos hangerővel: „Te vagy Sorbier?” A csepp hatásszünet után helyretoltam a kisablakot, majd immár a börtönőr szerepét letudva, visszaosontam a zongorához, ami lenn a nézőtéren állt, az első sor vonalában, a jobbszélen.

13-15 éves fiúkkal előfordul, hogy a „mutálás” miatt ideig-óráig olyan hangi adottságok mutatkoznak náluk, amik felnőttkorban már nem egykönnyen hívhatók elő. Hát ennek köszönhettem első prózai szerepemet – rögtön egy Sartre-mondatot!

(Ennyire komolyak voltunk, Sartre-t játszottunk!) Tizenhét évesen már volt valamennyi színészi múltam is.

Egy másik diákszínpadon is zongoráztam, az az FMH-ban működött, a Fehérvári úton. Ott ismertem meg Gálvölgyi Jánost és Kornis Mityut, ők már színésznek készültek.

Irodalomtanár és zeneőrült Gyuri nagybátyám vitt oda, ő volt a vezetőjük. Őt később felvették az MHV-ba zenei-nyelvi lektornak. Ha Erdős tudta volna, hogy valójában kinek a bácsikáját szerződteti a szomorúzenei szakosztály, tuti nagyot néz, bár igaziból később se nagyon ismerték egymást, a komolyzene egyáltalán nem tartozott Erdős alá. (A „szomorú”- és könnyűzenei szaktársak, a kereskedelmiek, jogászok, borítószerkesztők főleg saját műfajon, s leginkább szerkesztőségeken belül ismerkedtek. Csak mostanában tudtam meg – Vető Gábortól – hogy „az a” Vető János, aki amúgy fotózta is az LGT-t, egy darabig „dolgozó” volt a lemezgyárban.)

Vetőt nagyon bírtam, vele sose hiába fotóztunk.

És mindig jól felhúzta Erdőst, amiért járt neki a jó pont. Röhejes volt, hogy pont ő állásban van, és pont a lemezgyárban. Mikor a Megasztár-időkben Somával belelendültünk a beszélgetésekbe, Vető mindig szóba került. Nekem a fiatalkorom volt az, Somának meg a kisbabakora, de aztán megismerkedtek.

Zenészként is láttam többször is. Az egyik alkalommal az Európa Kiadóval egy szabadtéri színpadon – talán a Feneketlen-tónál? Vető nagyot alakított mint szólóénekes. Legalábbis különleges volt. Azt hiszem, akkor történt, hogy trombitált is, bár ebben nem vagyok biztos, mert azt senki nem hallhatta, közel-távol nem volt egy mikrofon, vagy Vető kerülte a találkozást. Mindenesetre egy messziről trombitának látszó tárgyat emelt néha a szájához. De lehet, hogy most már keverem, jó messze ültem, és körülöttem hangosan dumáltak. Mindig meg akartam kérdezni, hogy valóban így volt-e, de mindig el is felejtem.

(Leginkább Másik Jancsi miatt hallgatgattam őket, nagyon szerettem, ahogy zongorázik, és a dalait is. Sajnos semmi érdemem nem volt abban, hogy a Vígben megszólaltak a Spiróval írt jobbnál jobb dalai, az Marton döntése volt nagyjából mindenestül, én csak a háttérből tapsoltam. (Spiró–Másik: Ahogy tesszük, 1989.)

Vagy véletlen, vagy nem, hogy harminc évvel később pont az unokaöccsével, Vető Gáborral kezdtem dolgozni, lehet, hogy ugyanonnan örökölték a tehetséget, nem mintha ez sokat számítana. Gábor elsősorban – mondjuk úgy – grafikus, de nagyon bírom a fotóit is.

A nagyobb szerencse az volt, hogy egy jó darabig I. J. kolléga se tudott a hátrányos rokoni kapcsolatról, később meg már Gyurit nem nagyon tudták volna nélkülözni, akkora szakmai tudor volt. Hatalmas regénye, a Mozart csendestársa? sokat visszaad mérhetetlen tudásából.

Verebes jelölte ki az első verset, amit megzenésítettem.

Karinthy Frigyes A halott című költeménye egy kabaréesthez kellett, de azt nehéz lenne elmagyarázni, hogyan került bele, mert ez a vers nemhogy keserű, de már-már horrorisztikus is. Mintha egy temetőbeli föld alatti járat kötné össze a Szomorú vasárnappal. Verebessel írtunk egy-két vidámabb dalt is ehhez a kabaré-előadáshoz, de azok elvesztek.

A társulatunk jó része Madách gimisekből szerveződött – Verebes is oda járt, én a Zenegimit képviseltem. A Konzervatóriumban, aminek hivatalos neve Bartók Béla Zeneművészeti Szakközépiskola volt, akkoriban már kísértem énekszakosokat, többek közt Kincses Veronikát. [Kicsit meglepődtem, mikor kiderült, hogy ő zeneszerzés szakos is. Azta!] Nem volt nehéz megjósolni, hogy csodás énekes lesz. Volt, hogy heti kétszer is velük töltöttem a délutánt, és az óráikon szép lassan ellestem, hogyan kell öblösen bömbölni. Szerettem tündökölni Sík Olga óráin. Ültem a zongoránál, mint egyáltalán nem hivatalos, helyettesítő korrepetitor, s próbáltam átélni, mintha már tanára lennék a velem nagyjából egykorú növendékeknek. Olgi néni mindig üzent, ha szüksége volt rám. Később egyre gyakrabban. Én meg mentem szívesen.

És tőle még az is megtanulhatott énekelni, aki kinn a folyosón várt valakire.

Egyszer Olgika elgondolkozva nézett rám, mikor egy baritonnak „előénekeltem” pár hangot, amiket a kottához képest eltévesztett. Az óra végén intett, hogy maradjak a hangszernél, és azt mondta: Gabika, elénekelnéd ezt te is? Előttem még ott volt Schubert Aufenthaltjának kottája, valamennyire tudtam, jó párszor kísértem már. A német szöveg ott volt a kottában, és bár gőzöm sem volt a helyes kiejtésről, nekiláttam. Olgi néni előtt nem voltak görcseim, énekeltem én már kórusban, és még csak stúdióban ugyan, de már az Omegával is.

Próbáltam úgy énekelni, ahogy a többiektől kérte, meg ahogy én gondoltam Schubertet, s közben a dal véget is ért.

– Neked készen áll a jövőd. – Valami ilyesmit mondott.

– No, állj csak ide! – Ő ült a zongorához. Elkezdett „beskáláztatni”, mi-mi-mi-ma-ma-ma-me-me-me-mo-mo-mo… Kromatikusan fel- és lefelé is. Olgika elgondolkodva ütötte le egymás után a hármashangzatokat. Nem állt meg, csak bemondta a következő gyaki-szótagot, és már ütötte is le az első akkordot. Végre megpihent a legmélyebb akkordnál. Akkor jó. Már azt hittem, sose hagyjuk abba. Egészen kimelegedtem, vagy húsz perce énekeltetett, kipróbálta, mit kezdek a magas hangokkal, és mit a mélyekkel, s közben folyamatosan instruált: így csináld, úgy csináld, és figyelt.

Jó volt a pillanatnyi csend, akármilyen csodás énektanár volt is Olgika, olyan csúnyán szólt keze alatt a zongora, hogy csak na. Persze ő eleve nem volt zongorista, de ezeket a skálagyakorlatokat minden énektanárnak tudnia kell. Ez csak amolyan mankó az énekesnek a bemelegítéshez, bemozgatáshoz, hogy ébredezzenek azok a hangszálak. Enélkül nem tanácsos elkezdeni az éneklést, mint ahogy a sportolók is könnyen lesérülhetnek, ha hideg izmokkal kezdenek edzeni, versenyezni. Zenélés előtt kell, hogy bejátszd magad, az üzemi hőmérsékletet el kell érje a hangszer, a kéz s a fej. Egy fúvós hangszeres „befújja magát”, a szájizmok, a légzés és persze a kezek minden porcikájának a legjobb formában kell lenniük ahhoz, hogy a muzsikus el is tudja játszani, amit fejben, lélekben odaképzel. S ez minden hangszerre és hangszeresre vonatkozik.

A hangszerek (mind) érzékenyek a hőmérséklet változásaira. Az utcán vagy a kocsiban egész más időjárás van, mint benn a teremben, simán lehet 15-20 fok különbség. Szabadtéren este, koncert közben hűl a levegő, pára szállhat alá, még meg is maradhat a hegedűkön, a zongorán pláne. És a páratartalom meg a többi… Vagyis kell idő, hogy a hangszer akklimatizálódjon, „hozzászokjon” az adott körülményekhez. Nem okoskodok tovább, nem vagyok szakértő, de még egy szintetizátornak is van lelke, nemhogy egy zongorának, hegedűnek, oboának. Tisztogatni, bejátszani kell őket, próbálgatni, tudni kell az anatómiájukat, törődni velük. Nagyon patetikusan hangzik, pedig tök igaz, mikor olyanokat mondanak a növendéknek, hogy: „zenélés közben a hangszer a részeddé válik.”

A két, általam közelről is megtapasztalt legeredetibb „bemelegítési metódus” nehezen törlődik a képraktárból.

Somló Tomi nem szerette az efféle faksznikat, mert az ilyesminek is volt némi munkaszaga.

Pedig érdemes erre odafigyelni, mert buli közben ezer más olyan mozzanat történhet, ami – akár csak egy kicsit is, de – kibillenthet játék közben. Legalább a munkaeszközöd legyen tuti rendben. Ez is a zenélés része, ennyi jár a közönségnek, a társaidnak, magadnak, a hangszerednek.

Mikor egy szaxis egy futam közepén valami éktelen sipítást hallat, vagy egy trombitásnak a lírai dallam csúcsán felbugyog egy kétvonalas K, akkor jelzett a hangszer: „Öreg, ez fájt”. Szóval egy buli előtt fűztem Tomikát, hogy a hangbeállás után fújja már be a hangszereit, csak úgy, haverságból. Hogy a lámpák alatt lassan felmelegednek, s a rézhangszerek odébb lesznek egy félhanggal. Mi is csináljuk. Ő viszont újságot akart olvasni, azt imádta, ától cettig kiolvasta, ami a kezébe került. Néha titokban figyeltük, ahogy egy vidéki fellépés előtt a helyi lap híreit böngészi:

Acsarki József elvtárs, a Bolgár–Magyar Barátság mgtsz elnöke a megyei pártbizottság rendkívüli ülésén kifejtette, hogy idén a búzatermés a párt határozatainak megfelelően alakul. Valamint a kukorica… A Szabadság utcai csőtörés kijavítása még mindig késlekedik… ÚJRA LESZ ÓVODÁNK! Községünk tanácstagjai holnap szavaznak a Lenin utcai régi bölcsőde felújítási költségvetéséről… András Pál, megyei lapunk, a Békés Virágzás főszerkesztője felajánlotta, hogy vasárnaponként a lap munkatársai társadalmi munkában betakarítanak egy hektár kukoricát…

– De Tomikám, hogy verjem a duda orrodba, néha úgy szól a cső a kezedben, hogy mindenki téged néz! – Hát azért játszunk, nem? – Azért. De egy másik fajta nézésért… – OKÉ, OKÉ.

De győztem, Tomi kinn ült a színpadon, a dobdobogó szélén, és nádat cserélt a fúvókában, próbálgatta, tologatta ki-be, kicsit reszelt rajta, hümmögött. Odaültem mellé, hogy érezze a hálámat, mégiscsak miattam csinálja.

Lacika érkezett. Kezében söröskorsó, abban víz gőzölgött. – Tamás, itt a forró víz, mi legyen? – kérdezte Lacika. – Hagyd még egy kicsikét hűlni, aztán öntsd a szaxafonba.

Tomi szerette így mondani, nyóckeresen, szaxafon. – Na de – nyögött fel Lacika, akinek az volt a dolga, hogy a cuccunk rendben legyen. Én is csodálkoztam, hogy egy eddig ismeretlen módszerrel tisztítják majd ki a hangszerben ott ragadt egy-két évnyi pára-, nyál-, ételmorzsa-maradékot.

Szoktuk látni, ahogy a fúvós hangszeres kollégák amolyan házi üvegmosóra emlékeztető, rövidebb-hosszabb bolyhos pálcákat tuszkolnak le hangszereik torkán, kipucolják gyönyörűen. (A legtöbben mindennap…)

– Tomika, jól értem, hogy te most meleg vízzel üzemi hőfokra fűtöd a szaxit? Vagy ezt a Patyolatban javasolták?

Lacikát az öltözői csapnál találtam meg, várta, hogy az összes víz kifolyjon a mosdókagylóba állított altszaxofonból.

– Legközelebb tegyél a vízbe mosóport is, Lacika, és ha Tomi játszani kezd, a szaxi majd felhabzik! Ha jól világítják meg, óriási siker! (Azt hiszem, ezt James mondta: – De vigyázz, Pötyi, nehogy aztán valami fékezett habzásút!)

Jasi, közülünk egyedül, Pötyinek hívta Pötös Lacikát.

Tomi, Gabcsi, Lacika figyel, Tabán ’79.

Fotó: Szebeni András

A „bemelegítés” szó a sportnyelv találmánya lehet, de már mindenfelé s minden műfajban használjuk. Mikor kosaraztam, a bemelegítés futással kezdődött, mikor először futottam körbe a Honvéd Tüzér utcai pályáját, azt hittem, forró zsilettpengék szorultak a tüdőmbe, utána tovább tartott a zihálásból normálisba visszaállni, és újra simán ki-be lélegezni, mint maga a futás.

Aztán az első hét után óvatosan, de egyre gőgösebben futottam a többiekkel, na, hát én is bírom ám!

Nem csodálom, ha valaki nem szeret bemelegíteni. Csapó Dudi se rajongott a dologért.

Sok meccsére mentem ki, Vasas vagy válogatott, mindegy.

Az egyik Gellért fürdős szombat hajnalon, brüggölés közben, valamelyikünk rákérdezett a bemelegítés dologra. Dudi egykedvűen mondta, ha nem érzi feltétlenül szükségesnek, akkor veszi a kínai kígyóbalzsamot, bedörzsöli jól az izmokba, és azok jó melegek lesznek egy perc alatt. Én speciel nem hittem el, de aztán mégis. Pont azon a délutánon együtt mentünk a Tüzér utcába, Honvéd–Vasas volt, OB 1. Felültem a lelátónak nevezett tákolmányra, tök egyedül néztem a bemelegítést, olvastam az ÉS-t, amit reggel a fürdőbe menet kikaptam a postaládából. (Vízilabdameccseken bemelegítéshez, szünetekben az ÉS volt a leghasználhatóbb olvasnivaló, mert ha elmentél büfézni, és azt hagytad a helyeden, tuti senki nem nyúlta le.)

Az idő szép volt, a meccs kezdetére már legalább húsz félmeztelen ember ült a korhadt deszkákon. Akkoriban már sokaknak volt kiskertje, inkább mentek füvet nyírni, sörrel.

Valójában igazi tétje se volt a meccsnek, már nem tudom, miért, a Vasas mindig bajnok volt, ezt tudtuk. Dudit nem láttam melegíteni, de azt tudtam, hogy el nem mehetett, mert a kocsimban vannak a cuccai. A kezdés előtt pár perccel jött ki, a lelátón megéreztem a kínai balzsam irgalmatlan kámforszagát. Pont szélirányban ültem. Megjött Gáti Ivcsi is, azon röhögtünk, de nagyon, hogy az ellenfél szerencsétlen védőjének nem elég a világ egyik legjobb centerét fogni, de még ez a csípős kínai balzsamszag is, tuti folynak majd a könnyei, ha Dudi közel megy.

Aztán elég közel ment, mert az illető jó sunyin, de annál durvábban megütötte Faragó Tamást, aki az akkori vízilabdázás másik géniusza volt, de verekedni nem szeretett. Dudi ment be helyette, egyből odaúszott az emberhez, lett egy kis kavarodás, kicsit felhabzott a víz, nem láttuk, mi történt, talán reccsent valami, aztán a hátvédet ketten kisegítették a vízből, és tényleg folytak a könnyei.

– A tanév végén felvételizned kell. (E rövid mondat megformálásához Olgika felhasznált valamennyit jelentősnek mondható zenedrámai tapasztalataiból.)

– Neked az úgyis csak egy formaság, hiszen eleve hallgató vagy, de akarom, hogy hallja a többi énektanár, hogy miért is veszlek fel az osztályomba.

Ennél szebb mondatot akkoriban nem mondhatott nekem senki. Könnyű volt kiszámítani, hogy innentől számolva még öt évig nem ránthatnak be katonáékhoz, és nélkülem védjük majd a nagy Szovjetunió szent határait. (Ezt első örömömben kissé túlreagáltam. Nem tudtam, hogy – ahogy az egyetemistákat is bevonultatják egy évre, úgy – a már huszadik évüket betöltő konzisoknak is évenkénti halasztási engedélyre van szükségük. Ezen a procedúrán időnként fenn-fennakadt egy-két balszerencsés növendék, de legalább volt némi esélyem. „Make love not war!” Én ezt komolyan is vettem, bár a felhívás első felét teljesíteni sem látszott túl könnyűnek.) [PK1/94. o.]

Az, hogy a tananyag nagy részét meg kell tanuljam németül, olaszul, oroszul stb., viszonylag kevéssé vonzott (szöveget tanulni nekem magyarul is mindig gond volt, és maradt is), de a Kalocsai Forradalmi Ezred azért ennél összehasonlíthatatlanul rosszabbul hangzott. Gondoltam, hadd sodorjanak az események. És a nyakamon volt a sorozást megelőző összeírás.

Az első gimnazista évemet a Kölcseyben töltöttem, miután a konziba nem nyertem felvételt. Pedig a zongora felvételim nagyon jól sikerült, játék közben jól éreztem magam, Máthé Klári néni mint a Zeneakadémia tanfelügyelője – úgy is hívták: „minden zongoristák nagymamája” – végig benn ült, s amikor lejöttem a pódiumról, csak bólintott, minden rendben.

Aztán mégsem. Két-három hétre rá kiderült, hogy gond van a káder-besorolásommal. „E”.

Az „E” (egyéb) nem túl szerencsés kategória volt: nem munkás, nem paraszt, nem értelmiségi, de még csak nem is alkalmazott. Egyéb.

Lett is gond, teljesen jó pontszámmal nem vettek fel.

Tudtam, hogy a szüleimet nagyon összetörte a hír, de nem hibáztattak. Klári néni, aki a zongorista-kinevelő hierarchiában egy szinttel feljebb volt a konzinál, behívatta őket, és világosan megmondta nekik, hogy ez színtiszta politika. Nem szabad feladni, jövőre biztos sikerül, keressünk gyorsan egy gimnáziumot, ahol van hely. Engem is berendelt, leültetett, sorolta a neveket, hogy ki mindenkit utasítottak el elsőre, aztán mégis micsoda művész lett belőlük. Nem kell elkenődni. Én igyekeztem rendesen viselkedni, a nyári szünetben egy csomót gyakoroltam, a papámnak segítettem a csarnokban, és elmentem dolgozni is. Egy szobafestő szövetkezetnél voltunk egynyári, diák segédmunkások a barátommal, Weisz Tibivel. A Vörösmarty utcai általános iskolát festettük.

Rémes volt, a festők megalázóan szívattak minket, cipeltették velünk a rohadt nehéz festékesvödröket, a megbuggyant, bűzlő anyagokat is elhasználtuk, kapartuk a falat, állandóan csurom festékesek voltunk, büdösek is, majdnem sírtam örömömben, hogy véget ért a három hét. Ők se profitálhattak túl sokat a mi munkánkból, de azért nekünk volt sokkal rosszabb.

TaRTaLoM

AZ eLőZő RéSZ TaRTaLMáBóL

PéNTeK 13 13:00

STaND uP eGY KaRoSSZéKBeN

CuBa Sí, PeSo No!

1968-67

LeTiLTáSoK MeG NeM

ANYuKáM KoSSuTH-DíJa

See You oN THe RoaD

CSoDáLaToS AuTóM, a 404-eS

„A” ZoRáN

NéGYeN a PáHoLYBaN

DaLoK a KoSáRBóL

OMeGa, LGT éS aZuTáN

BóKLáSZáS a SZíNPaDoK KöRüL

13/a FeJeZeT

A KiCSiVa

EGYüTTeSi JáTSZáSi

KéT ReaLiTy SHoW

ZŁoTY a DoBoZBaN

MeSéK A RéGi aBSZuRDiSZTáNBóL 2.

HoNeCKeR BLueS

AZ aLMaJóS éS a SZíVKiRáLY

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Prata – SIL Open Font License
Zilla Slab – SIL Open Font License