Lisa Jewell

A
fenti
lakók

részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Lisa Jewell: The Family Upstairs

Copyright © Lisa Jewell 2019
All rights reserved.

Borítóterv © Simon&Schuster
Borítófotók © Shutterstock

Hungarian translation © Katona Ágnes, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021

ISBN 978 963 568 159 4

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Szekeres Dóra
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Ezt a könyvet az olvasóimnak ajánlom, szeretettel és hálával

A Cerian Tahany név eredetéről

A „Cerian Tahany” nevet a valóságos Cerian Tahanytől kaptam, aki a „Get in Character” kampány egyik idei nyertese.

A CLIC Sargent az Egyesült Királyság legfőbb jótékonysági szervezete gyerek- és fiatalkorú rákos páciensek számára. Célja, hogy megváltoztassa azt, amit a fiatalkori rák diagnózisáról gondolunk. Hisznek benne, hogy a gyerek- és fiatalkorú rákbetegeknek a legjobb ellátás, ápolás és támogatás jár a betegséggel vívott küzdelmük során is, és utána is. A „Get in Character” (kb. Kerülj szerepbe) kampány 2014 óta fut, és az Egyesült Királyság legismertebb írói támogatják.

Nem állíthatnám, hogy a gyerekkorom normális volt, mielőtt ők beléptek az életünkbe. Messze nem volt normális, de én annak éreztem, mert nem ismertem mást. Csak most, amikor évtizedekkel később visszatekintek rá, most látom, hogy mennyire furcsa volt.

Majdnem tizenegy éves voltam, amikor jöttek, a húgom meg kilenc.

Velünk éltek öt éven át, és minden nagyon, nagyon sötét lett általuk. A húgomnak és nekem meg kellett tanulnunk túlélni.

És amikor tizenhat voltam, a húgom meg tizennégy, jött a baba.

I

1

Libby felveszi a levelet a lábtörlőről. Forgatja a kezében. Nagyon elegáns; a boríték krémszínű, és tapintásra mintha bélelt lenne. A bélyegzőn ezek a szavak: Smithkin Rudd & Royle Solicitors, Chelsea Manor Street SW3.

Magával viszi a levelet a konyhába, letámasztja az asztalra, amíg megtölti a forralót vízzel, és teafiltert dob egy bögrébe. Libby nagyjából biztos benne, mi van a borítékban. Múlt hónapban töltötte be a huszonötöt. Tudat alatt már várta ezt a levelet. De most, hogy itt van, nem tudja, ki meri-e bontani.

Felkapja a telefont, és felhívja az anyját.

– Anyu – mondja. – Megjött. A levél a vagyonkezelőktől.

A vonal túlsó végén hallgatás. Elképzeli anyját ezermérföldnyire Déniában a saját konyhájában: hófehér konyhabútor, lime-zöld kiegészítők, tolóajtó a kis teraszra, ahonnan a Földközi-tengert látni, anyja a füléhez tartja a telefont, aminek kristálydíszes tokját úgy nevezi, a kedvenc ékszerem.

– Hű – mondja. – Oké. Azta. És kibontottad?

– Nem. Még nem. Előbb iszom egy csésze teát.

– Oké – ismétli meg az anyja. Aztán megkérdezi: – Maradjak vonalban? Amíg kibontod?

– Igen – mondja Libby. – Légy szíves.

Elszorul a torka, mint olyankor szokott, amikor ki kell állnia a munkahelyén és üzleti beszámolót kell tartania, vagy mintha megivott volna egy erős kávét. Kiveszi a filtert a bögréből, és leül. Ujjai a boríték sarkát simogatják, mély levegőt vesz.

– Rendben – mondja az anyjának. – Most. Most mindjárt.

Az anyja tudja, mi van a borítékban. Vagy legalábbis sejti, bár soha nem mondták el neki hivatalosan, mi a vagyon. Lehet, ahogy mondani szokta, egy teáskanna és egy tízfontos.

Libby megköszörüli a torkát, és ujjával feltépi a borítékot. Vastag, krémszínű lapot húz elő, és átfutja:

Miss Libby Louise Jones

Az 1977. július 12-én létrehozott Henry és Martina Lamb-letét vagyonkezelőjeként az ön kezéhez óhajtom juttatni a mellékelt program szerint…

Leteszi a kísérőlevelet, és előhúzza a mellékelt iratokat.

– Na? – kérdezi az anyja elfúló hangon.

– Még olvasom – válaszolja.

Végigfut rajta, és a szeme megakad az ingatlan címén: 16 Cheyne Walk, SW3. Arra gondol, itt lakhattak a vér szerinti szülei a haláluk előtt. Tudja, hogy Chelsea-ben éltek. Tudja, hogy egy nagy házban. Azt hitte, már régen eltűnt. Bedeszkázták. Eladták. Eláll a lélegzete, amikor felfogja, mit is olvas.

– Izé – mondja.

– Mi van?

– Azt írják… Nem, ez nem lehet igaz.

– Mi van?!

– A ház. Rám hagyták a házat.

– A chelsea-i házat?

– Azt – mondja.

– Az egész házat?

– Azt hiszem. – A kísérőlevélben valami olyasmi áll, hogy más, akit a letét megnevez, nem jelentkezett a határidő letelte előtt. Nem bírja felfogni.

– Istenem. Szóval, az szerintem megér vagy…

Libby beszívja a levegőt és a mennyezetre emeli a szemét.

– Ez nem lehet igaz – mondja. – Ez biztosan tévedés.

– Menj el az ügyvédhez – mondja az anyja. – Hívd fel őket. Kérj időpontot. Bizonyosodj meg róla, hogy nem tévedés.

– De mi van, ha nem tévedés? Mi van, ha igaz?

– Akkor, angyalkám – mondja az anyja, és Libby hallja a hangján, hogy annyi mérföldre tőle mosolyog –, igazán gazdag lány lesz belőled.

Libby leteszi a telefont, és körbebámul a konyhájában. Öt perccel ezelőtt ez a konyha volt az a konyha, amit megengedhetett magának, ez a lakás az egyetlen, amit meg tudott vásárolni St Albans szélén, egy csöndes, sorházas utcában. Visszaemlékezik a lakásokra és házakra, amiket a neten való keresgélés közben látott, ahogy halkan felhördült, amikor megpillantotta a tökéletes helyet: napcsapda terasz, lakókonyha, öt perc séta a vasútállomásig, kiöblösödő, régi, apró szemű ablak, a zöld téren keresztül mintha a katedrális harangjai konganának, aztán meglátta az árat, és bolondnak nevezte saját magát, mert azt hitte, ez rá várt.

Végül mindenben kompromisszumot kötött, hogy találjon egy olyan helyet, ami közel van a munkahelyéhez és nincs messze a vasútállomástól. Nem érzett otthonosságot, amikor belépett; a szíve nem szólalt meg, amíg az ingatlanos körbevezette. De olyan otthont csinált belőle, amire büszke lehet, gondosan beszerezte a legjobbat, amit a TK Maxx kínált, és mostanra ügyetlenül leválasztott, kicsit kényelmetlen egy hálószobás lakása boldoggá teszi. Ő vette meg; ő díszítette fel. Az övé.

Most viszont úgy tűnik, a tulajdonosa lett egy háznak Chelsea legelegánsabb utcájában, és lakása hirtelen már csak rossz vicc, akárcsak minden más, ami öt perce még fontos volt… az ezerötszáz fontos éves fizetésemelés, amit a munkahelyén kapott, a barátnős víkend Barcelonában, amire hat hónapja spórol, a Mac szemhéjpúder, amit „megengedett” magának múlt hétvégén, mert megkapta a fizetésemelést… az örömteli borzongás, hogy kicentizett havi költségvetését egy csillogó, édes illatú pillanatra elengedte a House of Fraserben, az apró MAC feliratú papírtáska pehely súlya a kezében, az izgalom, amikor neszesszerjébe tette a kis, fekete tokot, a tudat, hogy az övé, hogy valószínűleg használja majd Barcelonában, és felveszi az anyjától karácsonyra kapott ruhát is a French Connectionből, csipkebetétes, és ezer éve vágyott rá. Öt perccel ezelőtt örömei aprók voltak, várta, kívánta őket, megdolgozott és takarékoskodott értük, komolytalan kis pazarlások, amelyek az élet nagy színjátékában nem számítottak, de adtak annyi csillogást a mindennapjainak, hogy érdemes legyen reggel felkelni, és elvégezni egy munkát, amit kedvelt, de nem szeretett.

Most pedig van egy háza Chelsea-ben és az élete fenekestül felfordult.

Visszacsúsztatja a levelet az elegáns borítékba, és megissza a teáját.

2

Vihar készül a Côte d’Azurön; szilvakéken ül a szemhatáron, megfájdítva Lucy fejét. Egyik kezét a koponyájára simítja, a másikkal felkapja lánya üres tányérját, és leteszi a földre, hogy a kutya lenyalhassa róla a szószt és a rántott csirke panírmorzsáit.

– Marco – mondja a fiának –, edd meg az ételed.

– Nem vagyok éhes – válaszol a fiú.

Lucynak düh robban és pulzál a halántékán. A vihar közeledik; érzi, hogy a párától hűlni kezd a levegő.

– Ez van – mondja, hangja kimért, mert próbál nem kiabálni. – Ennyi van ma enni. A pénz elfogyott. Nincs több. Hiába szólsz lefekvéskor, hogy éhes vagy. Akkor már késő lesz. Edd meg. Kérlek.

Marco lemondón ingatja a fejét, és belevág a rántott csirkébe. Lucy a feje tetejét nézi, ahogy sűrű, gesztenyebarna haja felborzolódik a két forgó körül. Megpróbál visszaemlékezni rá, mikor mosták meg utoljára a hajukat, de nem tudja.

Stella megszólal:

– Mama, kaphatok édességet?

Lucy lenéz rá. Stella ötéves, a legcsodásabb hiba Lucy életében. Nemet kéne mondania; annyira kemény Marcóval, nem lenne szabad engedékenynek lennie a húgával. De Stella olyan jó, olyan engedelmes és nyugodt. Hogyan tagadhatná meg tőle az édes falatot?

– Ha Marco megette a csirkét – mondja békésen –, megosztozhatunk egy fagyin.

Ez nem tisztességes Stellával, aki már tíz perce befejezte a csirkét, és most várnia kell, amíg a bátyja is végez. De Stella nem foglalkozik még a méltánytalanságokkal, hanem bólint.

– Siess, Marco!

Lucy elveszi a tányért Marco elől, amikor végez, és leteszi a földre a kutyának. Jön a fagylalt. Három különböző íz üvegtálkában, forró csokoládéöntettel, pralinémorzsával és rózsaszín alufóliapálmával.

Lucy feje megint megsajdul, a látóhatárt fürkészi. Menedéket kell találniuk, és gyorsan. Kéri a számlát, a tányérkára teszi a kártyáját, beüti a PIN-kódot, lélegzete elakad a tudattól, hogy mostantól nincs pénz ezen a számlán, nincs pénz sehol.

Megvárja, hogy Stella kinyalja az üvegtálkát, leoldja a kutya pórázát az asztal lábáról, összeszedi a szatyraikat, kettőt Marcónak ad, egyet Stellának.

– Hova megyünk? – kérdezi Marco.

Barna szeme komoly, pillantása csupa aggodalom.

Lucy felsóhajt. Végignéz az utcán Nizza óvárosa felé, aztán a másik irányba is, a tenger felé. Még a kutyára is rápillant, mintha ő tudna jótanácsot adni. A kutya izgatottan néz vissza, mintha lenne valahol még egy kinyalásra váró tányér. Egyetlen helyre mehetnek, oda, ahová a legkevésbé vágyik. De sikerül elmosolyodnia.

– Tudom már – mondja –, látogassuk meg Mémét!

Marco felnyög. Stella habozik. Mindketten emlékeznek rá, mi történt, amikor utoljára voltak Stella nagyanyjánál. Samia régen filmsztár volt Algériában. Most hetvenéves, fél szemére vak, és a mozgássérült felnőtt lányával egy piszkos lakásban lakik egy l’Ariane-i toronyház hetedik emeletén. A férje meghalt, amikor csak ötvenöt volt, egyetlen fia, Stella apja, három éve eltűnt, és azóta sem jelentkezett. Samia dühös és rosszindulatú, jogosan. De van tető a feje fölött, padló a lába alatt, párnái és folyó vize. Mindene van, amit Lucy most nem tud megadni a gyerekeinek.

– Csak egy éjszakára – mondja. – Csak ma éjjel, és holnapra majd kitalálok valamit. Ígérem.

Pont akkor érnek Samia lakótelepére, amikor elered az eső, apró vízibombák toccsannak a forró járdán. Az összefirkált liftben, úton a hetedik emelet felé, Lucy érzi a szagukat: a piszkos ruhák kipárolgását, a zsíros hajét, a régóta hordott tornacipőkét. A sűrű, göndör bundájú kutya különösen rossz szagú.

– Nem lehet – mondja Samia az ajtóban, és elállja az útjukat. – Egyszerűen nem lehet. Mazie beteg. Az ápolónak itt kell aludnia ma éjjel. Nincs hely. Egyszerűen nincs hely.

Mennydörgés csattan a fejük fölött. Mögöttük az ég vakítóan fehér. Az eső vastag pászmákban ömlik az égből. Lucy kétségbeesve mered Samiára.

– Nincs hova mennünk.

– Tudom – válaszolja Samia. – Tudom jól. Stella maradhat. De te, meg a fiú meg a kutya, sajnálom. Máshová kell mennetek.

Lucy érzi, hogy Stella a lábához bújik, félelem reszket végig kis testén.

– Veled akarok maradni – súgja Lucynak. – Nem akarok itt maradni nélküled.

Lucy leguggol, és megfogja Stella kezét. Stella szeme zöld, mint az apjáé, sötét hajába szőke csíkokat szívott a hosszú, forró nyár, arca lebarnult. Szép kislány; az emberek néha megállítják Lucyt az utcán, hogy elakadó lélegzettel elmondják neki.

– Babus – mondja. – Itt száraz leszel. Le tudsz zuhanyozni; Mémé mesét olvas neked…

Samia bólint.

– Elolvasom neked a kedvenced – mondja –, a holdasat.

Stella szorosan Lucyhoz bújik. Lucy érzi, hogy fogytán a türelme. Bármit megadna érte, ha Mémé ágyában alhatna, olvasnának neki a holdról, zuhanyozhatna, és tiszta pizsamába bújhatna.

– Csak egy éjszakára, babus. Holnap korán reggel itt leszek, hogy felszedjelek. Oké?

Érzi a rebbenést, ahogy Stella bólint, ahogy kapkodja a levegőt, hogy ne sírjon.

– Oké, mama – mondja Stella, és Lucy betolja Samia lakásába, mielőtt bármelyikük meggondolná magát. Innentől csak ő van, meg Marco, meg a kutya, jógamatracokkal a hátukon útnak indulnak az ömlő esőben, a sötétedő éjszakában, pedig nincs hova menniük.

Egy darabig a felüljáró alatt húzzák meg magukat. A forró, nedves aszfalton surrogó kocsikerekek zaja fülsiketítő. Az eső csak esik.

Marco az ölében tartja a kutyát, arcát a hátához szorítja.

Felnéz Lucyra.

– Miért ilyen szar az életünk? – kérdezi.

– Tudod, hogy miért ilyen szar – mordul rá Lucy.

– De miért nem tudsz csinálni valamit?

– Próbálok – válaszol Lucy.

– Nem is próbálsz. Hagyod, hogy elsüllyedjünk.

– Próbálok – sziszegi, és dühösen mered rá. – Minden egyes nap minden egyes percében.

Marco bizonytalanul néz rá. Túlságosan okos, és túlságosan jól ismeri őt. Lucy felsóhajt. – Holnap visszaszerzem a hegedűm. El tudok kezdeni pénzt keresni.

– Hogyan fizeted ki a javíttatást? – Marco szeme résnyire szűkül.

– Valahogy.

– De hogyan?

– Fogalmam sincs, oké? Fogalmam sincs. De valami majd történik. Valami mindig történik.

Elfordul a fiától és a szembejövő reflektorok fényének párhuzamos csíkjait bámulja. Fejük fölött hatalmas mennydörgés csattan, az ég megint kivilágosodik, és az eső, ha lehet, még erősebben esik. Előhúzza megviselt okostelefonját a hátizsákja külső zsebéből, és bekapcsolja. Látja, hogy az akkumulátor töltöttsége nyolc százalék, és már készül kikapcsolni, amikor észreveszi, hogy a telefon értesítést küldött neki a naptárából. Hetek óta ott van, de nincs szíve törölni.

Csak ennyi: A baba huszonöt.

3

Chelsea, a nyolcvanas évek vége

A nevem, akárcsak az apámé, Henry. Ez a kettőződés időnként kavarodáshoz vezetett, de mivel anyám drágámnak hívta apámat, a húgom Apunak, nagyjából mindenki más Mr. Lambnek vagy uramnak, valahogy ellavíroztunk.

Apám volt az egyetlen örököse az apja játékautomatákból szerzett vagyonának. Nem ismertem a nagyapám, öreg volt már, amikor apám született, de Blackpoolból származott és Harrynek hívták. Apám egyetlen napot sem dolgozott életében, csak várta, hogy Harry meghaljon, s így a saját jogán lehessen tehetős.

Aznap vette meg a házunkat a Cheyne Walkon, Chelsea-ben, amikor rátette a kezét a pénzre. Harry haldoklása alatt házakat nézett, néhány hete rajta tartotta a szemét ezen a helyen, rettegett, hogy valaki más ajánlatot tesz rá, mielőtt hozzájut az örökségéhez.

A ház üres volt, amikor megvette, évek alatt, sok ezer fontért töltötte meg azzal, amit úgy nevezett, objets: faburkolatú falon emelkedő jávorszarvasfejek, ajtók fölött keresztbe tett vadászkardok, mahagóni trónszékek csavart keretű háttámlával, középkori, tizenhat személyes, karcolásokkal teli, szúrágta étkezőasztal, pisztolyokkal és korbácsokkal teli vitrinek, hatméteres gobelin, más emberek felmenőinek ijesztő olajportréi, aranyszélű, bőrkötéses könyvek tonnái, amiket soha, senki nem fog olvasni, életnagyságú ágyú az előkertben. Egyetlen kényelmes szék nem volt a házban, egyetlen lakályos szeglet sem. Minden csupa fa, bőr, fém és üveg. Minden kemény volt. Főleg az apám.

Súlyt emelt a pincében, a saját bárjában a saját hordójából csapolt Guinnesst ivott. Nyolcszáz fontos öltönyöket viselt Mayfairből, amelyek szinte szétrepedtek hasán és izmain. Haja színe, mint a régi pennyké, keze repedezett, ujjpercei vörösek. Jaguarja volt. Golfozott és gyűlölte, mert nem arra született, hogy golfütőt lengessen; túl masszív volt, túl merev. Hétvégéken vadászni járt: szombat reggel eltűnt szoros tweedzakóban, a kocsi csomagtartója tele puskával, vasárnap este jött haza egypár vadgalambbal a hűtőládában. Egyszer, amikor ötéves lehettem, egy angol buldogot hozott haza, az utcán vette egy embertől, a vadonatúj ötvenfontosokból fizette ki, amiket a zakózsebében összetekerve hordott. A kutya odaszart az antik szőnyegre, ő meg kidobta.

Anyám nem hétköznapi szépség volt.

Nem én mondom. Apám mondta így.

Anyád nem hétköznapi szépség.

Félig német volt, félig török. Martinának hívták. Tizenkét évvel fiatalabb volt apámnál, és akkoriban, mielőtt ez hétköznapivá vált volna, stílusikon. Felvette sötét napszemüvegét és elment a Sloane Streetre, hogy apám pénzét élénk selyemsálakra költse, aranytokba zárt rúzsokra, erős illatú francia parfümökre, és néha lefényképezték karján bevásárlótáskák szalagjával és beletették az elegáns lapokba. Azt mondták, társasági hölgy. Pedig nem is volt az. Ragyogó partikra járt és szép ruhái voltak, de otthon a mi anyukánk volt. Nem a legjobb anyuka, de nem is rossz, és nagy, férfias, machetével díszített chelsea-i palotánkban mondhatni, a lágyság maga.

Egyszer volt egy állása, úgy egy évig, fontos divatembereket mutatott be egymásnak. Legalábbis én így emlékszem. A táskája tele volt ezüstszínű üzleti névjegykártyával, rajta neonrózsaszínnel: „Martina Lamb és társa”. Volt egy irodája a King’s Roadon, világos tetőtéri szoba egy bolt fölött, bőrszékekkel és üvegasztallal meg telexgéppel, átlátszó nejlonhuzatban lógó ruhákkal, egy szobortalapzaton egy váza fehér liliommal. Engem és a húgomat magával vitt dolgozni iskolai szünetben, és csodálatosan fehér papírt adott nekünk egy nagy dobozból, meg egy maroknyi Magic Markert. Néha csengett a telefon, Anyu azt mondta: „Jó reggelt, Martina Lamb és társa.” Néha vendég érkezett, akinek a berregővel lehetett kinyitni az ajtót a távolból… a húgom és én mindig veszekedtünk, kin van a sor, hogy megnyomja a gombot. A vendégek éles hangú, csontsovány nők voltak, akik csak ruhákról és híres emberekről akartak csevegni. Nem volt „társa”, csak anyánk és néha egy-egy nagy szemű tinédzser volt még az irodában, aki munkatapasztalatot gyűjtött. Nem tudom, mi történt végül az egésszel. Csak azt tudom, hogy a tetőtéri iroda eltűnt, az ezüst névjegykártyák eltűntek, és anyu megint csak háziasszony volt.

A húgom és én Knightsbridge-ben jártunk iskolába – valószínűleg London legdrágább iskolájába. Apánk akkoriban nem aggódott a pénzköltés miatt. Imádott pénzt költeni. Minél többet, annál jobb. Az egyenruhánk szarbarna és epesárga volt, a fiúknak térdnadrággal. Hála az égnek, mire szégyenkezhettem volna az öltözet miatt, apámnak már nem volt pénze az iskolára, nemhogy a Harrods iskolaiegyenruha-osztályán a kordbársony térdnadrágra.

Olyan lassan történt, mégis olyan sebességgel változtak meg tőle a szüleink, az otthonunk, az életünk, miután ők megérkeztek. Azon az első estén, amikor Birdie felbukkant a küszöbünkön két nagy bőrönddel és egy fűzfafonatos macskahordozóval, soha nem gondoltuk volna, mekkora hatással lesz ránk, milyen embereket hoz majd az életünkbe, hogyan fog végződni az egész.

Azt hittük, hogy csak hétvégére jött.

4

Libby szinte érez minden egyes pillanatot, amióta ez a szoba létezik, érzi az összes ember leheletét, aki valaha ott ült, ahol most ő ül.

– Ezerhétszázkilencvenkilenc óta – válaszolta Mr. Royle a kérdésére. – A város egyik legrégebbi ügyvédi irodája.

Mr. Royle őt nézi fényesre viaszolt íróasztala mögül. Ajkán mosoly fut át, és azt mondja:

– Nahát, nahát, nahát. Nem akármilyen születésnapi ajándék, ugye?

Libby idegesen elmosolyodik.

– Még mindig nem vagyok benne biztos, hogy igaz – mondja. – Várom, hogy valaki szóljon, hogy az egész egy nagy átverés.

A szavak – nagy átverés – nem hangzanak megfelelően ezen a tiszteletre méltó, régies helyen. Azt kívánja, bár más kifejezést választott volna. De Mr. Royle nem akad fenn rajta. Mosolya meg sem rebben, ahogy átnyúl az asztalon és egy vastag iratcsomagot nyújt Libbynek.

– Nem átverés, biztosíthatom róla, Miss Jones.

– Tessék – mondja, ahogy a csomagból kihúz valamit. – Nem voltam biztos benne, hogy most kell-e odaadnom önnek ezt. Lehet, hogy el kellett volna küldenem. A levélben. Nem tudom… olyan kényelmetlen az egész. Az iratanyag része volt, és én visszatartottam, hátha esetleg nem érezné helyesnek. De most helyénvaló odaadnom. Szóval. Nem tudom, örökbe fogadó szülei mennyit tudtak mesélni a vér szerinti családjáról. De rászánhatna egy percet, hogy ezt elolvassa.

Libby széthajtogatja az újságlapot, és maga elé teríti az asztalra.

Társasági hölgy és férje közös öngyilkossága

Tinédzser gyerekek eltűntek; baba él

Tegnap riasztották a rendőrséget a hajdani társasági hölgy, Martina Lamb és férje Henry chelsea-i házához, miután bejelentés érkezett egy lehetséges hármas öngyilkosságról. A rendőrség ebédidőben ért a helyszínre; Mr. és Mrs. Lamb holttestét a konyha padlóján fekve, egymás mellett találták. Egy második férfi, akinek kiléte egyelőre ismeretlen, szintén halott volt. Egy kisgyermeket, aki állítólag lány és tíz hónapos, az egyik emeleti szobában találtak. A kisgyermeket a gyermekvédelem vette gondjába, szavaik szerint egészséges. A szomszédok bejelentése alapján több gyermek is lakott a házban az elmúlt években, és különböző beszámolók szerint egyéb felnőttek is éltek az ingatlanban, de más lakóknak nem találták nyomát.

A halál oka egyelőre ismeretlen, de a vérvizsgálatok első eredményei arra utalnak, hogy a három áldozat mérget vett be.

Henry Lamb, 48 éves, az egyetlen örököse apja, a blackpooli (Lancashire grófság) Mr. Harry Lamb vagyonának. Az elmúlt években egészségi gondokkal bajlódott, és állítólag kerekesszékbe kényszerült.

A rendőrség az egész országra kiterjedő keresést indított a házaspár fia és lánya után, akik a leírás alapján tizennégy-tizenhat évesek lehetnek. Kérik, hogy aki bármit tud a gyerekek hollétéről, mielőbb vegye fel a kapcsolatot a fővárosi rendőrséggel. Aki az elmúlt években az ingatlanban élt a családdal, szintén számíthat a rendőrség érdeklődésére.

Libby Mr. Royle-ra bámul.

– Ez…? A kisgyerek, akit hátrahagytak… az lennék én?

Mr. Royle bólint. Szeme őszinte szomorúságról árulkodik.

– Igen – mondja. – Olyan tragikus történet, ugye? És olyan rejtélyes. Úgy értem, a gyerekek. A ház az ő örökségük is, de egyikük sem jelentkezett soha. Csak azt tudom feltételezni, hogy már… nos, igen. – Előrehajol, megmarkolja a nyakkendőjét és fájdalmasan elmosolyodik. – Adhatok egy tollat?

Egy fadobozt dönt Libby felé tele drágának látszó tollakkal, ő elvesz egyet. Aranybetűkkel a cég neve áll rajta.

Libby vakon mered rá.

Egy fivér.

Egy nővér.

Egy közös öngyilkosság.

Feje egy egészen kicsit megrázkódik, megköszörüli a torkát.

– Köszönöm.

Szorosan megmarkolja a kemény tollat. Már arra sem emlékszik, hogyan szokott aláírni. Öntapadós műanyag nyilacskák vannak az oldalak szélén, ahol alá kell írnia, a helyes irányba terelik. A papírt szántó toll hangja szinte fülsértő. Mr. Royle jóindulatúan figyeli; néhány centivel arrább tolja teáscsészéjét, aztán visszahúzza.

Aláírás közben Libby érzi a pillanat súlyát, életének ez a fordulópontja viszi innen oda. A papírok egyik oldalán vannak a megfontolt bevásárlókocsi-körök a Lidlben, az évi egy egyhetes utazás és egy tizenegy éves Vauxhall Corsa. A másikon egy chelsea-i nyolc hálószobás ház kulcsai.

– Kiváló – mondja megkönnyebbült sóhajjal Mr. Royle, amikor Libby visszatolja elé az iratcsomagot. – Kiváló, kiváló, kiváló. – Végigpörgeti a papírokat, ránéz a tapadós nyilacskák melletti helyekre, aztán Libbyre pillant, és elmosolyodik. – Remek. Azt hiszem, itt az ideje, hogy magához vegye a kulcsokat. – Kisalakú, fehér bélelt borítékot húz elő az íróasztala fiókjából. A borítékon felirat: „Cheyne Walk 16”.

Libby belenéz. Három garnitúra kulcs. Az egyik egy Jaguar-logós fém kulcskarikán. Egy másik réz kulcskarikán, beépített öngyújtóval. És egy harmadik, kulcskarika nélkül.

Mr. Royle felemelkedik.

– Indulhatunk? – kérdezi. – Gyalog is mehetünk. Itt van a sarkon.

Éget a nyári nap. Vékony vászoncipőjén keresztül Libby érzi a járda köveinek forróságát, a déli nap ragyogását, ahogy áttör a felhők fátylán. Végigsétálnak egy utcán, ami tele van éttermekkel, mind kitelepült a járdára, makulátlanul megterített asztalok kis emelvényeken, hatalmas, szögletes ernyők védik őket a napsütéstől. Óriási napszemüveget viselő nők ülnek kettesével-hármasával mellettük, és bort isznak. Néhányan egyidősek vele, és Libby csodálkozik, hogy engedhetik meg maguknak, hogy elegáns étteremben üldögéljenek és igyanak hétfő délben.

– Nos – mondja Mr. Royle –, gondolom, ez lesz a szomszédsága mostantól. Ha ide szándékozik költözni.

Libby megrázza a fejét és idegesen felnevet. Nem képes normális választ adni. Az egész olyan képtelenség.

Apró butikok mellett sétálnak el, régiségboltok mellett, tele rókákat és medvéket ábrázoló bronzszobrokkal, hatalmas kristálycsillárokkal, akkorák, mint egy dézsa. Aztán a folyópartra érnek, és Libbynek az orra előbb fedezi fel, mint a szeme: ázottkutya-szagot áraszt. Széles hajók úsznak el egymás mellett; egy kisebb hajó további gazdagokkal pöfög el: pezsgő ezüst hűtővödörben, szélfútta golden retriever az orrban, szemét összehúzza a napfényben.

– Mindjárt ott is vagyunk – mondja Mr. Royle. – Egy perc, legfeljebb kettő.

Libby combja összedörzsölődik, azt kívánja, bárcsak sortot vett volna szoknya helyett. Érzi, hogy melltartója beszívja az izzadságot középen, ahol a kosarak összeérnek, és látja, hogy Mr. Royle a karcsúsított öltönyben és ingben szintén elviselhetetlennek tartja a hőséget.

– Megérkeztünk – mondja az ügyvéd, és megáll egy sor vörös téglás ház előtt, mindegyiknek más a magassága és a szélessége. Libby azonnal rájön, melyik az övé, még mielőtt meglátná a cikornyás tizenhatos számot a bejárati ajtó fölötti ablakon. A ház háromszintes, négyablaknyi széles. Gyönyörű. De, ahogy elképzelte, deszkapalánk veszi körül. A kémények és az ereszek telenőve gazzal. A ház teljesen elhanyagolt.

De milyen szép elhanyagoltság! Libby beszívja a levegőt.

– Nagyon nagy – mondja.

– Igen – válaszol Mr. Royle. – Tizenkét szoba. Nem számítva az alagsort.

A ház jóval beljebb áll, mint az utca vonala, díszes vaskerítés és elburjánzott előkert mögött. Kovácsoltvas előtető nyúlik a bejárat fölé, balra egy életnagyságú ágyú áll betontalapzaton.

– Megengedi? – Mr. Royle a lakatra mutat, amely a bejárati ajtó előtti deszkafalat zárja.

Libby bólint, az ügyvéd pedig kinyitja, ujjaival megragadja és elhúzza a deszkát, ami nagy nyikordulással feltárul, mögötte hatalmas, fekete ajtó. Mr. Royle összedörzsöli az ujjhegyeit, és módszeresen válogatni kezd a kulcsok között, amíg meg nem találja azt, amelyik az ajtót nyitja.

– Mikor járt utoljára ember ebben a házban? – kérdezi Libby.

– Hát, azt hiszem, néhány éve, amikor eltört egy vízcső. A gyorsszolgálat vízvezeték-szerelőjével kellett bejönnünk. Kijavítani a károkat. Ilyesmi. Remek, itt is vagyunk.

Belépnek az előtérbe. A kinti hőség, a forgalom zaja, a folyó visszhangja elhal. Benn hűvös van. Lábuk alatt puha, sötét parketta, karcos, poros. A lépcsőnek csavart oszlopai vannak, az orsópillér tetejére túlcsorduló gyümölcsöstálat faragtak. Az ajtókon függönyredős faragás, díszes kilincsük bronzból készült. A falakon derékmagasságig további sötét faburkolat, fölötte rongyos borvörös tapéta, nagy hézagokkal, ahol a molyok kirágták. A levegő sűrű, tele porszemcsékkel. Fény csak az ajtók fölötti félköríves ablakokon jut be.

Libby megrázkódik. Túl sok a fa. Kevés a fény. Kevés a levegő. Úgy érzi, mintha koporsóban lenne.

– Szabad? – Az egyik ajtó kilincse felé nyúl.

– Azt csinál, amit akar. Az ön háza.

Az ajtó nagy, téglalap alakú szobába nyílik a ház hátsó traktusában, a négy ablak fák és bokrok sűrű szövedékére néz. Még több faburkolat. Faspaletták. Itt is parketta a lábuk alatt.

– Az hova vezet? – kérdezi Libby Mr. Royle-tól, és a faburkolatba vágott keskeny ajtóra mutat.

– Az a személyzeti lépcső ajtaja. Egyenesen a tetőtéri kicsi szobákhoz visz, de van egy másik rejtett ajtaja az emeleti pihenőn. Teljesen átlagos az ilyen házakban. Olyanok, mint a hörcsögketrecek.

Felderítik a házat, szobát szoba, emeletet emelet után.

– Mi történt a bútorokkal? A szerelvényekkel? – kérdezi Libby.

– Rég eltűntek. A család mindent eladott, hogy meg tudjanak élni. A földön aludtak, matracokon. Maguk varrták a ruháikat.

– Szóval szegények voltak?

– Igen – válaszol Mr. Royle. – Azt hiszem, igazából szegények voltak.

Libby bólint. Nem azt gondolta a vér szerinti szüleiről, hogy szegények. Persze elképzelte, milyenek lehetnek. Még a nem örökbe fogadott gyerekek is képzelnek maguknak szülőket. Az ő elképzelt szülei fiatalok voltak, és társaságkedvelők. Folyóparti házukban két teljes fal ablaküvegből volt, a ház körül terasszal. Voltak kutyáik, kiskutyák, mindkettő szuka, gyémántos nyakörvvel. Az anyja a divatvilágban volt PR-os, apja tervezőgrafikus. Amikor az ő babájuk volt, elvitték reggelizni, etetőszékbe ültették, és briósdarabokat adtak neki, miközben egymáshoz értek az asztal alatt, ahol a két kutya összegömbölyödött. Egy koktélpartiról hazafelé haltak meg. A karambolban valószínűleg egy sportkocsinak is szerepe volt.

– Maradt bármi más? – kérdezi. – A búcsúlevélen kívül?

Mr. Royle megrázza a fejét.

– Hivatalosan semmi. De volt egyvalami, amikor önt megtalálták. Valami a gyerekágyában. Azt hiszem, még mindig itt van. A gyerekszobában. Mehetünk?

Libby követi Mr. Royle-t egy nagy szobába az első emeleten. Két nagy tolóablaka a folyóra néz; a levegő állott, sűrű, a magas mennyezet sarkaiban pókháló és por dús függönye. A szoba túlsó oldalán ajtónyílás, a sarkon túl egy kis szoba. Öltözőszobának van berendezve, három falát gyöngyléces és fiókos szekrények borítják, fehérre festették őket. A szoba közepén bölcső.

– Ebben…?

– Igen. Ebben találták. Állítólag gügyögött és gurgulázott, boldogan.

A bölcsőt ringatni lehet, fém emelőkarokkal lehet előre-hátra tologatni. Sárgás krémszínre van festve, halványkék rózsákkal. Az elején kis fémtábla a Harrods logójával.

Mr. Royle felnyúl a hátsó falon egy polcra, és leemel egy dobozkát.

– Tessék – mondja –, ezt dugták a takarói alá. Feltételeztük, mindannyian azt feltételeztük, mi is és a rendőrség is, hogy önnek szánták. A rendőrség lefoglalta mint bűnjelet, aztán visszajuttatták hozzánk, amikor az ügy elhalt.

– És mi az?

– Nyissa ki és nézze meg.

Libby elveszi a kis kartondobozt, és felhajtja a fedelét. Tele van apróra tépett újságpapírral. Ujjai valami keményet és selymeset tapintanak. Kihúzza a dobozból és az ujjhegyeivel tartja. Egy nyúlláb aranyláncon. Libby elszörnyed, a lánc kicsúszik a kezéből és a padlóra esik. Lehajol érte.

Ujjai végigsimítják a nyúllábat, a selymes bunda hideg halálosságát, a karmok szúrós hegyét. Másik keze a láncot babrálja. Feje, amit egy hete még megtöltött az új szandálja, a lánybuli, a töredezett hajvégei, a megöntözésre váró növények, most matracokon alvó emberekkel telik meg, halott nyulakkal, és egy nagy, ijesztő házzal, amely üres, eltekintve a Harrodsból származó bölcsőtől, oldalán vészjósló halványkék rózsákkal. Visszateszi a nyúllábat a dobozba és kelletlenül tartja. Lassan leereszti a kezét a bölcső aljában a matracra, próbálja kitapogatni apró, alvó testének visszhangját, annak az embernek a szellemét, aki utoljára ide fektette, gondosan betakargatta és mellédugta a nyúllábat. De persze nincs ott semmi. Csak egy üres ágy és dohszag.

– Mi volt a nevem? – kérdezi. – Van bárkinek fogalma róla?

– Van – válaszol Mr. Royle. – A levélben, amit a szülei hátrahagytak, megírták. Serenitynek hívták.

– Serenitynek?

– Igen. Szép név. Szerintem. Bár talán kicsit… bohém?

Libbyre hirtelen rátör a klausztrofóbia. Szeretne színpadiasan kirohanni a szobából, de ő nem szokott színpadiasan viselkedni.

Ehelyett azt mondja:

– Megnézhetnénk a kertet, kérem? Friss levegőre van szükségem.

5

Lucy kikapcsolja a telefont. Nem szabad lemerülnie, hátha Samia fel akarja hívni. Marcóhoz fordul, aki kíváncsian nézi.

– Mi van?

– Mi volt az üzenet? A telefonodon.

– Milyen üzenet?

– Láttam. Az előbb. Hogy A baba huszonöt. Mit jelent?

– Nem jelent semmit.

– Biztos jelent valamit.

– Nem. Csak egy barátom babája. Emlékeztető, hogy huszonöt éves lett. Üdvözlőlapot kell küldenem.

– Milyen barátod?

– Egy angol barátom.

– Nincsenek is angol barátaid.

– Dehogy nincsenek. Angliában éltem.

– És mi a neve?

– Kinek a neve?

Marco mérgében felüvölt.

– A barátod neve!

– Mit számít az? – válaszolja élesen Lucy.

– Számít, mert az anyukám vagy, és én tudni szeretnék rólad egy csomó mindent. Igazából semmit sem tudok rólad.

– Ez nevetséges. Rengeteg mindent tudsz.

Marco tágra nyílt szemmel, döbbenten bámul rá.

– De mit tudok? Úgy értem, tudom, hogy a szüleid meghaltak kiskorodban. Tudom, hogy Londonban nőttél fel a nénikédnél, ő hozott Franciaországba és tanított meg hegedülni, aztán meghalt, amikor tizennyolc éves voltál. Szóval, persze, ismerem a sztorit. De nem ismerem a részleteket. Hogy hol jártál iskolába, és kik voltak a barátaid, és miket csináltál hétvégén, hogy milyen fura dolgok történtek, semmi hétköznapi dolgot.

– Ez bonyolult – válaszol Lucy.

– Tudom, hogy bonyolult – mondja Marco. – De már tizenkét éves vagyok, és nem bánhatsz úgy velem, mint egy kisbabával. El kell mondanod mindenfélét.

Lucy a fiát bámulja. Igaza van. Tizenkét éves és nem érdeklik a tündérmesék többé. Tudja, hogy az élet nemcsak öt nagy eseményből áll, hanem a pillanatokból a nagy események között.

Lucy felsóhajt.

– Nem lehet – mondja. – Még nem.

– Akkor mikor?

– Nemsokára – válaszolja. – Ha eljutunk Londonba, mindent elmesélek.

– Mikor indulunk?

Lucy sóhajt és megemeli a haját a tarkóján.

– Nem tudom. Nincs pénzem. Neked és Stellának nincs útleveletek. A kutya. Minden olyan…

– Apu – vág közbe Marco. – Hívd föl aput.

– Eszemben sincs.

– Találkozhatnánk vele nyilvános helyen. Akkor nem próbálkozna meg semmivel.

– Marco. Azt sem tudjuk, hol van az apád.

Furcsa csönd a válasz. Lucy érzi, hogy fia idegesen mocorog, megint a kutya szőrébe temeti az arcát.

– Én tudom.

Lucy gyorsan felé fordul, és ránéz.

Marco lehunyja a szemét, aztán kinyitja.

– Értem jött az iskolába.

– Mikor?

Marco megvonja a vállát.

– Egyszer-kétszer. A félév végén.

– És nem is mondtad!

– Azt mondta, ne szóljak.

– A francba, Marco. A francba. – Lucy ököllel püföli a földet. – Mi történt? Hova vitt?

– Sehova. Csak sétálgattunk.

– És?

– És mi van?

– Mit mesélt? Mit csinál?

– Semmit. Nyaral. A feleségével.

– És hol van most?

– Itt van. Egész nyáron itt lesz. A házban.

– A házban?

– Igen.

– Az istenit, Marco! Miért nem mondtad ezt eddig?

– Mert tudtam, hogy begőzölsz.

– Nem gőzölök be. Nézz csak rám. Kicsit sem gőzöltem be. Csak kicsit itt ülök a kemény, vizes földön a felüljáró alatt és nincs hol aludnunk, amíg apád egy mérföldre innen a luxusban fetreng. Miért gőzölnék be?

– Bo-bocs. – Marco cöcög. – Azt mondtad, soha nem akarod látni.

– Az még akkor volt, amikor nem egy sztráda alatt aludtam.

– Szóval akarod látni?

– Dehogy akarom. De kiút kell ebből a katyvaszból. És ő az egyetlen esélyem. Legalább azért fizethet, hogy visszakapjam a hegedűm.

– Aha, mert akkor annyira gazdagok leszünk, mi?

Lucy ökölbe szorítja a kezét. A fia mindig megfogalmazza a kellemetlen igazságot, aztán a képébe vágja.

– Július közepe van. Most zárnak be az angol és a német iskolák. Kétszer annyi turista lesz. Nem tart sokáig, hogy összeszedjünk annyi pénzt, hogy Angliába mehessünk.

– Miért nem kéred meg aput, hogy fizesse ki az utunkat? Akkor simán indulhatunk is. Nagyon szeretnék Londonba menni. El akarok szabadulni innen. Csak kérd meg aput, hogy fizesse ki. Miért nem kéred?

– Mert nem akarom, hogy tudja, hogy megyünk. Senki sem tudhat róla, hogy megyünk. Még Mémé sem. Érted?

Marco bólint.

– Értem.

Álla a mellkasára esik, és Lucy látja az összetapadt hajcsomókat a tarkóján, amik az elmúlt egy hét hajléktalansága alatt képződtek. Megfájdul a szíve, tenyerét a vékony fiúnyak köré simítja, finoman megszorítja.

– Annyira sajnálom, drága kicsi fiam – mondja –, annyira sajnálom az egészet. Holnap találkozunk apáddal, és minden jóra fordul, esküszöm.

– Jóra – mordul rá Marco –, de semmi sem lesz normális soha, ugye?

Nem, gondolja Lucy. Nem. Valószínűleg soha.

Tartalom

A Cerian Tahany név eredetéről

I

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

II

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

III

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

IV

66

67

68

69

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cinzel – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0