Impresszum

Szófia Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: szofiakiado@gmail.com

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Fehér József, 2025
© Szófia Kiadó, 2025

ISBN 978-615-5738-22-7

Előszó

Ifjú Lucas van den Heuvel a nevem, és holland családom kalandos történetét tárom önök elé itt, Delftben, ahol most lakunk, hogy fent maradjon az utókornak. Tartsanak velem Hollandiába, az 1600-as évek közepéig, amikor még majdnem gyerek voltam. Már gyerekkoromban is írtam verseket, apám nem túl nagy örömére. Szerinte egy fiú legyen kemény, határozott, ne holmi irományokkal töltse az idejét – annak semmi haszna!

Hollandia 17. századi gazdasági élete a hajózásnak köszönhetően éppen ekkor indult virágzásnak. Voltak, akik csak halászattal, bálnavadászattal foglalkoztak, mások Indiába vagy messzi szigetekre hajóztak, ahonnan fűszerekkel látták el hazánkat, a környező hercegségeket és a királyságokat. Voltak, akik nem a legtisztességesebb módszereket választották a meggazdagodásra, amikor kalózkodásra adták a fejüket. Más népek part menti városait rabolták ki, lakóikat pedig láncra fűzve, jó áron eladták muszlim uralkodóknak a rabszolgapiacokon.

Mi Delft közelében laktunk a szüleimmel és két testvéremmel: a kishúgommal és az öcsémmel a Heuvel majorságban, ahol igazán jól éreztük magunkat. Nagyokat szaladgáltunk a mezőn fehér-fekete tarka, fríz tehenekre vigyázva, malmunkban gabonát őrlettünk. De át tudtuk állítani a malmot fűrészelésre is, amikor éppen úgy hozta a szükség. Anyánk Delftbe, ismerős családokhoz vagy a városháza előtti piactérre hordta eladásra a többféle ízesítésű sajtokat, melyeknek a készítését Ansger nagymamától, az édesanyjától tanulta. A törött lábú vagy megsántult teheneket eladtuk a hentesnek, így azokból is származott egy kis bevétel. Szabad holland emberként éltük az életünket.

Egy nap azt vettem észre, hogy apánkat valami bántja. Hiába kérdeztem, mi baja van, még nekem sem árulta el. Esténként befogta két fekete lovunkat a könnyű kis kocsink elé, a homokfutóba, amit mi hívtunk így, és valamikor éjszaka érkezett csak haza rumszagúan. Még egy kamasz is megérzi, ha valami nincs rendben a családban. Később aztán kiderült, hogy eleinte csak a kikötőbe járt a homokfutóval, a vitorlásokat nézegette, végül pedig eladta az összes vagyonunkat és vele együtt bennünket is egy kétárbócos tengerjáró hajóért. Élete nagy álma volt, hogy meggazdagodva, szerencsefiaként térhessen haza matróztársaival együtt. Álmodozni szép és jó, de a végén kiderül, hogy mit sikerült megvalósítania belőle.

Ha hív az óceán…
I. rész

Apám útnak indul

Ha hív az óceán…

Ha hív az óceán,
nem tudsz ellenállni.
Hallod a szél szavát,
őt fogod követni.

Megfeszül vitorlád,
hajód könnyen siklik.
Messzeség téged vár,
arra tudsz csak menni.

(ifjú Lucas van den Heuvel)

A kétvitorlás, öreg fleute még a kikötőben várakozott. Csendes volt a tenger, hullámain meg-megcsillant a délelőtti verőfény. A sirályok rikoltva csapongtak, szálltak a víz fölött zsákmányra vadászva. Jó volt látni, ahogy a hajó meg-megreccsenő, szép nagy, karcsú, barna testét a habos hullámok lágyan körülölelik. Hatalmas vitorláinak feszülő vásznaiba időnként belekapott a tenger felől érkező, hideg szél. Ott álltunk tavaszi ruhában a rakparton a hajó közelében, sírdogáló anyámmal, Sophie-val, öcsémmel, Nielsszel és kishúgommal, Lisával. Összébb húztuk magunkon a könnyű kabátot, mert fáztunk.

A matrózok a gerendákból ácsolt, keskeny hídon át vitték fel a sokféle árut vállon, háton vagy görgetve a fedélzetre. Éppen berakodtak, hogy elindulhassanak a veszélyekkel teli, hosszú útra szerencsét próbálni. Apánk, Lucas van den Heuvel most nem törődött velünk, parancsokat osztogatott a fedélzeten a legénységnek. Az övé lett ez az öreg hajó, mindenünket eladta, hogy végre megvehesse Conrad Dijkgraaftól, és a hosszú útról gazdagon térjen haza a legénységgel. Anyánkat esténként azzal vigasztalta, hogy arannyal, ezüsttel megrakodva érkeznek majd haza. Ahogy ott néztem a berakodást, eszembe jutottak azok az esték és éjszakák, amikor megpróbáltuk apánkat maradásra bírni.

–…és ha soha nem tértek haza – zokogta Sophie az asztalra borulva –, mert elnyel benneteket a tenger, vagy elfognak és megesznek a vademberek?

–Ne félts te bennünket! – tárta szét napbarnított, izmos karjait apánk. – Tudunk mi magunkra vigyázni – mondogatta ilyenkor. Mintha ezzel arra utalt volna, hogy ne aggódjunk, úgyis hazajönnek.

–Egyáltalán belegondoltál, hogy mi lesz addig itt velünk? Miből élünk; hisz’ semmink sem maradt!

–Gondoltam én mindenre – húzta ki magát önelégülten, keskeny, szakállas állát simogatva. – Úgy beszéltem meg a méltóságos Dijkgraaf úrral, hogy egy évig maradhattok még a házban, de ezért szolgálnotok kell neki. És ha elégedett lesz veletek, meghosszabbítja a maradásotok.

–Mi sosem voltunk szolgák! – kiáltotta Sophie fellobbanó haragjában. – Eladtál cselédnek bennünket? – és az öklét apámra emelte. – Hogy képzelted?… – De Lucas elkapta anyám vékony ujjú, csontos öklét, és magához ölelte sírástól rázkódó, formás, karcsú testét. Könnyei apám kabátjára hullottak.

–No, ne bőgj már! Jó lesz ez így nektek… Különben mehetnétek az Isten szabad ege alá – húzta össze a szemeit, szigorúan ránk tekintve. – A méltóságos úrnak ez volt a legjobb javaslata, és én elfogadtam – toppantott nagyot térdig érő bőrcsizmájával, jelezve, hogy ez már eldöntött tény.

–Ha én ezt így tudom, hogy egyszer elhagysz bennünket – lökte el magától anyám –, nem hozzád mentem volna feleségül. Találtam volna a kérőim között sokkal jobb embert is, aki megbecsült volna engem és a gyermekeimet. – A könnyeit nyelte tehetetlenségében szegény. Én meg attól féltem, felborul az asztalon lobogó gyertya, és lángba borítja a házat. – Ha a szüleim nem neheztelnének rám miattad – fenyegette meg kinyújtott ujjával apámat –, nem hagynák, hogy ezt csináld velünk. Itt minden az övék volt, de te elkótyavetyélted – és sírástól kimerülve az asztalra borult.

–Esküszöm – kiáltotta Lucas –, hogy gazdagon térünk haza!… És attól kezdve mindenetek meglesz!

Anyám felnevetett, de a nevetése gúnyos nevetés volt, mint aki egyáltalán nem hiszi, amit apám esküvel állít. Egy ilyen útnak rendkívül nagy a kockázata. Még egy tengeri vihar is könnyen felboríthatja az öreg fleutét.

–Itt leszünk mindenkinek kénye-kedvére kiszolgáltatva – mondtam apámra nézve. – Megmondanád, ki véd meg bennünket, ha bántanának?

–Elég nagy vagy már, fiam – veregette meg a vállamat –, ezentúl te leszel a családfenntartó.

–Nohiszen! Még alig múltam tizenhat éves, és máris családfenntartó lennék?… Hogy védjem meg anyámat és a testvéreimet, ha valami bajuk esne…? – kérdeztem döbbenten.

–Használni tudod az íjadat és a botodat… megtanítottalak rá. Vagy már elfelejtetted? – mérgelődött a homlokát ráncolva, mert úgy érezte, minden kijelentésünkkel, kérdésünkkel ellenkezünk vele.

–Én még majdnem gyerek vagyok. A rossz szándékú felnőttek sokkal erősebbek nálam – érveltem a tekintetét keresve. Valahová az ablakon túlra nézett, mint aki azon töpreng, amit tőlem hallott. Valójában azt csak ő tudná megmondani, mire gondolt abban a pillanatban.

–Megkorbácsoltathatnak, börtönbe zárathatnak – mondtam neki –, és akkor mit sem ér, bármire is tanítottál. Nélkülem anyám és a testvéreim kiszolgáltatottak maradnak.

Vállat vont, és kiment a szobából a csillagok állását és a széljárást figyelni. Éreztem, tudtam, olyan nagy a kalandvágy apámban, hogy eltökélt szándékáról semmivel sem tudjuk lebeszélni. Mint a falra hányt borsó, hatástalan maradt minden szavam. Anyám esténként sírdogálva, én hirtelen felnőtté válva, és az aggodalmaimmal forgolódva feküdtem az ágyban. Mielőtt elaludtam volna, a nyitott ablakon át hallottam a partra kifutó tengeri hullámok morajlását.

Most, hogy ott álltunk anyámmal és testvéreimmel a rakparton, egy növekvő rossz érzés kerített hatalmába. Ha apámék kifutnak az öbölből, talán soha többé nem látjuk őket. Úgy nehezedett rám a bánat, hogy ordítani tudtam volna. Már nem is a berakodást figyeltem, hanem a vízre vijjogva lecsapó és felszálló sirályokat.

Búcsúzóul apám még derűsen odaintett nekünk a partra, és a HOOP nevű, Reményre keresztelt hajó dagadó vitorlákkal elindult a messzi idegenbe.

Azt éreztem, magunkra maradtunk örökre, és felüvöltöttem, mint a magányos hegyi farkasok. Anyánk zokogásban tört ki, hozzábújva Niels és Lisa is. Elhomályosodó tekintetünkkel a távolodó hajót és a rajta serénykedő legénységet néztük, s addig integettünk utánuk, míg el nem nyelte őket a távol.

Aztán már csak a vizet néztük, és a vízre lecsapó, rikoltó sirályokat. A szívünk tele volt mérhetetlen bánattal és aggodalommal. Éreztük, tudtuk, hogy a mai naptól egy új élet kezdődik számunkra. Történjék velünk bármi, nekünk talpon kell maradnunk! Elindultunk haza. Még magasan járt a nap, fénye megcsillant a tavaszi víztócsákon. Zsombékos földek voltak errefelé. Én haladtam elöl mint kinevezett családfenntartó, utánam anyám a testvéreimmel. Nem tudtuk, mi vár ránk; hisz’ mindenünk Conrad Dijkgraafé lett. Ha hinni lehet apánk szavának, a jövő tavaszig ott lakhatunk. Burli, a kutyánk farkcsóválva és kedvesen ugatva üdvözölt bennünket.

Magunkra maradva

Conrad Dijkgraaf a közeli városban, Delftben lakott a családjával egy korabeli, csipkés tornyú, csiszolt téglás falú, boltíves bejáratú, több szobás, impozáns kastélyban. A gazdag ebéd után a faragott, festett bútorokkal berendezett földszinti szobában Johannes Vermeer festőművész éppen Dijkgraaf portréját festette nagy műgonddal az állványon kifeszített vászonra. A negyvenes éveiben járó, kicsit elhízott testű méltóságos úr már nagyon unta ezt a mozdulatlan állapotot, és időnként az orrát vagy a szorosra húzott, spanyol szabású, vastag fehér körgallért piszkálta. Olykor viszkető, bozontos szakállába is bele-beletúrt. Most éppen kapóra jött neki a kintről behallatszó zaj. Odakapta a fejét.

–Ne forogjon, méltóságos úr, mert így lassabban haladunk – mondta gondterhelten a festő. Egy fehér főkötős és kötényes cselédlány lépett Dijkgraaf elé. – Megjött Nick Mariner, a HOOP hajó egykori parancsnoka. Bejöhet?

–Várom – mondta elégedettségtől veresedő arccal. – Kísérje be!

Közben odaszólt a festőnek:

–Vermeer úr, holnap majd folytatjuk. Most elmehet.

A festő bólintva összeszedte eszközeit, és távozott.

Középmagas, halszagú, fekete szakállú, csizmás férfi lépett a szalonba. Széles, kopott karimájú kalapját levéve meghajolt.

–Méltóságos uram, a hajó végre kifutott a tengerre.

–Remek! – dörzsölte össze Dijkgraaf a tenyerét. – Jó munkát végeztél. Eladtad a kocsmában italozás közben Lucas van den Heuvelnek ezt az ócska bárkát; mondván: megcsinálhatja vele a szerencséjét. Az első tengeri viharban úgy szétesik, mintha pálcikákból épült volna; sok utat megtett, és elhasználódott már. De az enyémek lettek Heuvel földjei… a malma, a háza… sőt még a családja is – sorolta felnevetve.

–Behozzam az asszonyt és a gyerekeket? Akar beszélni velük?

–Ma még ne! Érezzék magukat biztonságban. Holnap korán reggel menj ki hozzájuk, és add parancsba nekik, hogy kéretem őket ide, a házamba.

–Igenis, méltóságos uram! – hajolt meg Mariner, és távozott.

–Nem értem önt, Conrad – rázta meg a kontyos fejét a kissé csúnyácska, szikár Sarah Dijkgraaf asszony, a felesége, aki eddig a kereveten üldögélt szalagos, puffos ujjú, zöld selyemruhájában, és most a homlokát ráncolva odalépett a férjéhez. – Én behozatnám őket, hogy tisztában legyenek a helyzetükkel. Most kell betörni őket, hogy már azért is hálásak legyenek, hogy valahol álomra hajthatják a fejüket. Milyen büszke ez a Sophie a szépségére! Gondoskodom róla, hogy megtanulja: a szépség mennyire mulandó tud lenni, amikor a kemény cselédmunka megviseltté teszi az arcot, eldurvítja a kezet, és hajlottá teszi a hátat.

–De tudja, Sarah, emberség is van ezen a világon – mondta a férje felemelve a fejét, miközben Sophie van den Heuvel formás alakján járt az esze –, magából most a női féltékenység beszél.

–Conrad, ön beszél emberségről, amikor egy rozoga hajót adott el van den Heuvelnek? Elpusztulnak, amikor az első tengeri viharba kerülnek.

Dijkgraaf megrázta a fejét, és felnevetett: – Ez üzlet, Sarah, nem ért ön ehhez!

–Amikor félre akar vezetni, Conrad, mindig az üzletre hivatkozik. Nem így van? – mozdított a vállán, értésére adva a férjének, hogy átlát a szándékain.

Nehéz csend telepedett közéjük, mindketten elmerültek a maguk gondolatában.

---

Apánk nélkül üres volt a ház. Nemcsak bennünket, de a házunkat is megülte a bánat. Mintha tudta volna, hogy a mai naptól már nem a van den Heuvel családé, hanem Conrad Dijkgraaf tulajdona. Hiába mondta nekünk apánk, hogy úgy tárgyalt a méltóságos úrral, hogy egy évig még itt lakhatunk, amiért cselédként kell dolgoznunk nála, ott bujkált bennünk a félelem, mi lesz, ha Dijkgraaf mégsem tartja be a szavát. Mi lesz, ha elzavar bennünket, és mehetünk koldulni?

Sírdogálva vacsoráztunk, könnyeink áztatta kenyeret ettünk. Az ágyban is csak forgolódtunk, nem tudtunk aludni. Folyton az járt a fejemben, mi lesz, hogy lesz ezután. A nyitott ablakon át beszűrődő, távoli hullámok zaja ringatott álomba. Azt álmodtam, hogy feltámadt a szél, sötét felhők gyülekeztek az égen, villámok cikáztak szerteszét. Az egyik villám kettészelte a fővitorlát, a hajó az oldalára dőlve megbillent és elsüllyedt. Hirtelen arra ébredtem, hogy dörömbölnek az ajtón. Ki lehetett volna más, mint Nick Mariner? Értünk jött, hogy bevigyen bennünket a kastélyba.

–Ébredjenek! – kiabált befelé. – A méltóságos úr látni akarja magukat.

–Máris öltözünk! – kiáltotta ki anyám, ruhát kapkodva magára. Gyorsan felöltöztem, és segítettem felöltözni a testvéreimnek is. Közben az motoszkált a fejemben, mi van, ha igazat álmodtam, ha valóban elsüllyedt apámékkal a HOOP.

A türelmetlen Mariner többször is megverte az ajtót, aztán az ablakon dörömbölt. – Igyekezzenek már! A méltóságos úr nem győz magukra várni.

Tudtuk, hogy hazudik; épphogy csak virradt még odakint.

–Bennünket akar bosszantani – mondta anyám. – Meg akarja mutatni, ő is úr felettünk. Hiszen Dijkgraaf méltóságos úr ilyenkor még alszik.

Bezártuk a kaput, majd felszálltunk a homokfutóra, a könnyű kis kocsira, és a lovak megtáltosodva kifordultak a házunk udvaráról. Rázkódva haladtunk a földúton, míg be nem értünk a városba. Álmélkodva néztük a sok szép magas vagy tornácos úri házat.

Leültetett bennünket a kastély fallal kerített, oszlopos előterében lévő ülőalkalmatosságokra.

–Itt várjanak!… – s ezzel elment, mint aki jól végezte dolgát.

Étlen-szomjan várakoztunk órákon át, arra vártunk, hogy a méltóságos úr fogadjon bennünket. Amikor éppen fogadott, akkor is éppen uzsonnázott. Letépett egy-egy nagy szőlőszemet a hatalmas fürtről, mi meg kiéhezve figyeltünk minden szavára.

–A férjed és az apátok elutazott az új világba – mondta felénk fordulva gúnyos mosollyal az arcán. – Szerencsét próbál a szerencsétlen, ha-ha-ha! Nem most kellett volna, sokkal hamarább. Remélem, ott is marad.

–Jó ember az – sírta el magát zavarában anyám, főkötőjén idegesen igazítva. – Tudom én, nem hagy magunkra. Visszatér hozzánk.

–Ne szólj közbe! – üvöltötte a méltóságos úr, és felháborodásában az asztalra csapott. – Remélem, életetek végéig a szolgáim maradtok…

Meg sem várta, hogy anyám válaszoljon, hanem közénk szórt néhány szőlőszemet: – Nesztek! Hadd lám, ki az ügyesebb! – kiáltotta felnevetve.

Mi éhesen és olyan ügyetlenül ugrottunk a szétguruló szőlőszemek után, hogy összeütöttük a fejünket. A szőlőszemek meg begurultak a faragott, festett komód alá. Dijkgraaf hahotázott jókedvében. – No, itt van még három… Ne mondjátok, hogy szűkmarkú vagyok – nevetett, de olyan gyorsan dobta, hogy ne tudjuk elkapni őket.

–Megkérem a méltóságos urat – szólt rá csendesen anyám –, ne szórakozzon az én gyermekeimmel. Nem szolgáltak rá az ilyen viselkedésre.

A viselkedés helyett gonoszságot akart mondani, de meggondolta magát.

–Jobban szeretnéd, ha veled szórakoznék? He-he-he! Arról is szó lehet, hiszen a szolgáim vagytok – és gúnyosan mosolygott hozzá.

–Méltóságos uram, ne magyarázza félre a szavaimat! Idebolondít bennünket hajnalok hajnalán, itt várakozunk magára órák óta étlen-szomjan. Ahelyett, hogy megmondaná, mi a feladatunk, szórakozik velünk.

–De fölvágták a nyelvedet, te asszony! – ugrott föl ültéből, mert érezte, hogy anyámnak igaza van. – Velem te így nem beszélhetsz!… – hörögte. – Vagy megjuhászodsz, és azt teszed, amit én mondok, vagy mehetsz a kölykeiddel koldulni. Megértetted?! – kiáltotta fuldokolva, és letépte a nyakából a gallért. – Nemcsak a házatok… a malmotok… és a földjeitek az enyémek…, hanem velük együtt ti is. Akár tetszik, akár nem!

Anyám a helyzetünk felismerésétől ordítani tudott volna amiatt, hogy milyen csúnyán becsapta apámat Dijkgraaf, de nem tehetett semmit, és visszafogta magát. Csendesen csak ennyit mondott: – Megértettem.

A méltóságos úr csengetett az asztali, míves arany csengettyűjével. Meghajolva belépett a fehér főkötős szobalány. – Hívatott, méltóságos uram?

–Adj ezeknek az éhenkórászoknak valamit enni!… Aztán ne is lássam őket!

–Gyertek utánam! – szólt ránk a lány némi megvetéssel. A ház melletti, félreeső cselédszobában egy szelet sajtot, egy bögre tejet és egy vékony kenyeret kaptunk. Éreztem, láttam anyám tekintetén, hogy legszívesebben lesöpörte volna az asztalról ezt a megalázó reggelit. Tudta, hogy éhesek vagyunk. Mohón faltuk a sajtot, ittunk rá tejet, törtünk hozzá kenyeret.

Még be sem fejeztük a reggelit, szakállát simogatva megjelent Mariner. – No, koldus népség – kiáltotta –, kifelé! Kocsira fel!

–Velünk maga nem beszélhet így! – vágott vissza Sophie, fején elmozduló főkötőjét megigazítva. – Ha akkor nem találkozik össze magával az uram, ma nem lennénk koldusok. Mi mindig szabad emberei voltunk ennek a hazának, amire az elődeink is büszkék voltak.

–De nagyra vagy vele! Most majd megtanuljátok, mit jelent szolgának lenni! De lehetsz újra szabad is, ha hozzám jössz feleségül – simogatta meg a bozontos szakállát, és ahogy mozdította karját, nehéz izzadságszag áradt belőle. Anyám arcán undor futott végig, és elhúzta a száját.

–Én férjes asszony vagyok – emelte fenyegetőn Mariner felé a karját –, hogy tehetnék ilyen alávalóságot? Nem mocskolhatom be azt a szent köteléket, ami a férjemhez fűz!

–Ha-ha-ha! – nevetett föl. – Özvegy leszel te nemsokára.

–Azt maga honnan tudja? – tette csípőre a kezét anyám, és haragosan följebb tolta fején a főkötőt.

–Jól ismerem azt a hajót, én voltam a kapitánya. Az öreg HOOP egy ócska bárka. Nem bírja sokáig.

–Hogy lehet egy ember ennyire alávaló?! – kiáltotta Sophie.

–Én egy tisztességes ember vagyok másokhoz képest – verte a mellét Mariner. – Mások embereket rabolnak el idegen földrészekről, part menti városokból, hogy eladják őket rabszolgának.

–Nem szégyelli magát? A saját honfitársát csapta be, hogy busásan eladjon neki egy ócska bárkát!

Erre nem szólt semmit. Mit is mondhatott volna? Ha felnőtt lettem volna, menten nekimegyek Marinernek. Hogy fér meg egy emberben ennyi aljasság? Töprengve magam elé néztem, aztán ránk parancsolt Mariner: – Kocsira!… Ne mondjam még egyszer! Asszony, te ideülsz mellém a bakra, a gyerekek meg elférnek ott hátul…

–Nekem a gyermekeim mellett a helyem – jelentette ki anyám, és fölsegített bennünket a kocsira. Oda akart ülni közénk védelmezőnek.

–Azt mondtam, ideülsz a bakra! – erősködött a férfi. De anyám átlátta a szándékát, hogy őt szeretné ölelgetni egész úton át.

–Ha te így, én meg úgy! – üvöltötte anyámra, aki már fel sem tudott szállni közénk. Az ostorcsapásra megugrottak a lovak.

–Álljon meg! Álljon meg! – kiáltoztam, de Mariner figyelmen kívül hagyta. Hiába szaladt utánunk Sophie, a könnyű kis homokfutót nem tudta utolérni. Amíg futott, azt kiabálta: – A gyermekeim!… A gyermekeim!…

Aztán kifulladva megállt. Látni lehetett, hogy a fáradtságtól majd’ összeroskad. Valamit tenni kell! Hirtelen felálltam és lelöktem a bakon ülő férfi fejéről a kalapot. Hiába kapott utána, a feltámadó szél már az út szélén görgette. Kénytelen volt megállítani a kocsit és a kalapja után futni. Mire megtalálta, anyám nagy lihegve odaért, és gyorsan felszállt közénk a homokfutóra.

–No, ezért még számolunk! – ordított rám Mariner, a tekintetén láttam, legszívesebben elvert volna az ostorával engem. De ott volt anyám, aki karjaival védelmezőn körbefogott minket. – Ott fogsz megdögleni a malomban… mert oda irányítalak, te, nyamvadt kölyök! Az én felügyeletem alá tartoztok a méltóságos úr parancsa szerint.

Nem szóltunk rá semmit; mit is mondhattunk volna. A tájat néztem és a zsombékokat. A rázós úton kapkodták patáikat a lovak, a testvéreim nem győztek kapaszkodni. Hol anyámba, hol meg a homokfutó peremébe markoltak. Vízimadarak röppentek fel itt-ott a zsombékok mögé rakott fészkeikről. Már jócskán délutánra járt az idő, mire megérkeztünk. Burli csaholva, farkcsóválva futott elénk. Marinerre viszont morgott és ugatott, érezte a belőle áradó gonoszságot.

–Koldus népség, leszállni! – kiáltotta. – Majd jövök értetek. Itt minden Dijkgraaf méltóságos úré, még az ennivalótok is. Megértettétek? Én osztom majd szét a napi adagot. Meg ne tudjam, hogy bármit is eldugtok! A lopásért korbácsolás jár.

Nem válaszoltunk, csak döbbenten néztünk rá. Sophie a szemével meg tudta volna ölni ezt a gazembert. A férfi megrántotta a két fekete ló gyeplőjét, és azok ágaskodva kifordultak az udvarunkról.

Bosman, az érzelgős hajós

Nick Mariner ezután felszerszámozta az egyik lovunkat az istállóban, és az Árva hajós fogadóhoz vágtatott. Ott találkozott Bosman tengerésszel, akit korábban azzal bízott meg, hogy fűrészelje be a HOOP fővitorlájának tartórúdját. A füstös, koszos helyiség hátsó zugában találta Bosmant. A harminc év körüli, zömök, gondozatlan, bozontos szakállú egykori vitorlamester a sok elfogyasztott rumtól már alig állt a lábán. Mariner tartotta meg, amikor fel akart állni az asztaltól.

–No, ülj már le! – szólt rá. – Azt mondd meg, te rumvedelő, sikerült-e belefűrészelned a tartórúdba!

Bosman felpattant, és akadozva énekelte a HOOP hajó tengerészeinek dalát.

Hajónk száguld, mint a szél,
bátor minden tengerész.
Lányok várnak ránk a parton,
cuppan a csók minden arcon.

–Hagyd már abba! – kiáltott rá nagy mérgesen. – Nem hallottad, mit kérdeztem?

–Hallottam, hogyne hallottam volna. Kapitány úrnak jelentem – pattant fel a helyéről –, nem volt szívem megtenni. – Nézett egykori kapitányára elhomályosult tekintettel.

–Mi az, hogy nem volt szíved megtenni, amikor megparancsoltam neked? – ütött öklével az asztalra.

–Az a hajó sok éven át kiszolgált bennünket – folytatta akadozva –, munkát adott nekünk, megélhetést, mintha az anyánk lett volna.

Egykori főnöke döbbenten nézett rá.

–Ha százszor agyonversz, én akkor sem tudom megtenni – és visszahanyatlott a repedezett támlájú faszékre.

–Mit mondok, te agyalágyult, a méltóságos úrnak?! – ragadta meg Bosman gallérját, de aztán elengedte. Mit is kezdhetne egy részeggel? No, majd az első vihar úgyis elrendezi a bárka ügyét.

Mi lesz most már velünk?…

Elfogta a pánik anyámat, amikor bementünk a házba, ami már nem volt a miénk. A két kezével a fejéhez kapott, és csak állt ott a konyhában néhány pillanatig, nem tudta, hogy mitévő legyen. Apánk nélkül, az ő döntésének következményeként, összecsaptak a fejünk fölött a hullámok. Szegény anyám mindössze annyit mondott magának: – Térj észre, Sophie! – és letette a főkötőt, szőke haja a vállára bomlott. – Fel kell nevelned a gyermekeidet!

Nem haragudott ő senkire és semmire. Nem maradt ereje haragra, gyűlöletre. A kiutat kereste kilátástalan helyzetünkből.

Nagy levegőt vett, tüzet gyújtott, könnyű ebédet készített, amit jóízűen, gyorsan elfogyasztottunk. Aztán odaszólt nekem: – Kisfiam, fogd be a lovat a homokfutóba, elmegyünk Ansger mamáékhoz. Valamit tennünk kell; védtelenek maradtunk.

Kiszaladtam az istállóba, eloldottam a kötőféket, és befogtam Ankét, a kancát a homokfutóba. Burli ott ugrált és vakogott körülöttem, mintha arról akart volna meggyőzni, vigyük magunkkal őt is anyai nagyszüleimhez.

Tartottam én ettől a találkozástól, mert sokáig ellenezték, hogy a lányuk hozzámenjen Lucas van den Heuvelhez feleségül. Végül mégis csak beletörődtek kitartó elhatározásába. A jóképű, nyalka katonás fiatalember meghódította Sophie szívét. Amit a szív elhatároz, az ellen nem lehet mit tenni, mert elemészti a lelket.

Segítettem anyámnak felrakni a testvéreimet a kis kocsi hátsó ülésére, ahová közéjük ültem én is, nehogy kiessenek vagy leessenek a kocsiról. Fölpattant a bakra, csettintett egyet az ostorral és megrántotta a gyeplőt. Anke kifordult a kerítéssel övezett udvarról, és megiramodott a földes úton az Ansger major felé.

A zsombékos tájon vijjogó vízimadarak röppentek fel, bokrok, fák tűntek elénk. Hiába parancsoltunk rá Burlira, hogy maradjon otthon és őrizze a házat, mintha tudta volna, hogy ott már semmi sem a miénk, ott loholt mögöttünk. Tekintetéből a hűség és a szeretet áradt.

---

Magas cölöpkerítés vette körül Ansger nagyapa majorságát, ami ritkaság errefelé. Védelmet nyújtott a tenger felől, és összetartva a dűnéket erős várfalat emelt. A kapu nyitva volt, mintha csak ránk vártak volna. A bozontos Axel kutya mérgesen ugatva szaladt elénk. Anke magasba emelte mellső lábait, hogy megtapossa, ha netán meg akarná harapni. Burli behúzódott előle a kocsi alá.

A heves kutyaugatásra Ansger nagyapa jött elő halászáshoz használt meleg kabátban, nadrágban, lábán térdig érő csizma volt. Öltözete arra utalt, hogy délelőtt még halászhatott, hisz a ház mögötti dűnéken túl ott hömpölygött a tenger, partig futó hullámainak zaja erősen idehallatszott. Vijjogó sirályokat emelt magasba a tengeri szél.

Ahogy nagyapa meglátott bennünket, villámokat szórt a szeme. – Mi dolgotok itt? – üvöltötte elutasítón, meg sem várva, hogy leszálljunk a homokfutóról. Ahogy Axel kutya megpillantotta nagyapát, azonnal elhallgatott.

–Segítségért jöttünk, apám – válaszolta Sophie.

–Segítség, az kéne! De a tanácsunkat sohasem fogadtad meg. Mindig mentél a saját fejed után. Hiába mondtuk neked, hogy van den Heuvel egy semmirekellő. Hiába kaptál hozományként földeket, malmot, házat melléképületekkel, állatokkal együtt, nem hasznosított semmit. A zsombékokat le lehetett volna csapolni, termőfölddé tenni, az állatokat is te gondoztad. Sajtot készítettél, és hordtad eladni az uraknak. Ha Hugo Thomashoz mentél volna feleségül, ma úri dolgod lenne.

–Biztosan igaza van, apám – sírta el magát Sophie, főkötője alá igazítva szél lebbentette hajfürtjeit. – De az a hajó már elment…

–Elment a van den Heuvelé is, vele együtt – mondta mérgesen nagyapa. – …És vele úszott a gazdaság is. Hogy lehet ennyire felelőtlen egy ember, hogy feláldozzon mindent egy olyan álomért, ami vagy igaz, vagy nem? Kincsek… gazdagság a messziből… a semmiből…?

Hirtelen elődugta a fejét Ansger nagymama is. – Ne bántsa már azt a szegény lányt, van annak éppen elég baja! – pörölte nagyapát. – Nem a múltat kell fölhánytorgatni, hanem segíteni rajta, ha bajba került. A mi lányunk, ráadásul a maga vére! Ugyanolyan makacs és önfejű, amilyen maga. Nem vette még észre? Akár hiszi, akár nem, olyan megátalkodott szokott lenni maga is, hogy az valami elviselhetetlen.

Felénk fordult: – Gyertek be, hozok valamit enni! Aztán kitalálunk valamit.

---

A Dijkgraaf kastély nappalijában Conrad és Sarah, a felesége a Hajózási Társaság közgyűléséről beszélgetett.

–No, mondja már, hogyan alakult? – faggatta a felesége. – Kedves Conrad, ön lett az elnök?

–Ki más lehetne…? – göcögte, gyűrűs kezét nagy pocakján nyugtatva. – Amikor a leköszönő elnök, Benjamin Thomas engem javasolt a helyére, felcsendült a taps, és mindenki egyetértett vele. Nem volt senkinek ellenvetése. Hiszen a mi hajóink jó sok hasznot hoznak Hollandiának, jól szervezett, eredményes kereskedelmi útjainknak köszönhetően.

–Gratulálok, drágám! – mondta felvidámulva az asszony. – Lassan ön fogja irányítani Hollandia kereskedelmi életét.

–Nem lesz egyszerű, de megpróbálom átvenni felette a hatalmat. De most beszéljünk másról! – vágott bele Dijkgraaf a témába. – Sikerült alaposan megaláznom Lucas van den Huevel feleségét. Idehívattam még nagyon korán, utána délig várakoztattam, majd egymásnak ugrasztottam a kiéhezett gyerekeket.

Ezután nevetgélve elmesélte a történteket. Az asszony eltorzult arccal nevetett és tapsikolt vele.

–Nagyon jól tette – helyeselt –, tanuljon alázatot az a némber! – Látszott, hogy Sarah elkomorult arccal valamin töri a fejét. – Most, hogy maga olyan nagy ember lett, nem lesz abból baja, hogy olyan rozoga hajót adott el van den Heuvelnek, mint a HOOP, amelyik az első viharban szétesik?

A férfi a vállát vonogatta. – Ugyan ki bizonyítaná be, he-he-he? Van den Heuvelt és szedett-vedett bandáját addigra örökre elnyelik majd a hullámok. No, meg egyáltalán ki jelenthetne fel? Hogy biztos legyen a katasztrófa – fogta halkabbra a szavát –, aláfűrészeltettem a főárbócot, ami egy kisebb viharban is azonnal eltörik. Mariner régi, hűséges emberem. Nagyon tetszik neki van den Heuvel felesége, azért beszélte rá a férfit, hogy menjen el az új világba. Ő meg kiemelheti a nyomorból az asszonyt a kölykeivel együtt. Emberséges cselekedet, nem?

–…És ha az asszony nem akar hozzámenni feleségül?

–Akkor nyomorogni fognak – rándított újra Dijkgraaf a vállán. – Az már az ő bajuk. Nekem megmaradnak a termőföldjeik, a malmuk, a házuk, a melléképületek, az istállók, a jószágaik. Lecsapoltatom a zsombékokat, hogy azok is termőfölddé váljanak. Terveim vannak velük, nem aggódom.

–Miféle tervei vannak?

–Kell a hozománynak való föld. A lányunkat a herceg fiához szeretném hozzáadni. A Heuvel-földek és a mieink határosak. Együtt ez egy tekintélyes terület lesz. A fiunkra maradnának a hajók; jó eszű, talpraesett gyerek.

–Teázni kéne – sóhajtott az asszony.

A férje csengetett. A fehér főkötős cselédlány meghajolva megjelent.

–Teázni akarunk.

–Igenis, méltóságos uram! Máris hozom.