Körkép
2020 2021

Negyvennyolc
mai magyar író
kisprózája
– szemelvények –

Válogatta
Turi Tímea

A könyvben olvasható szövegeket először az Alföld, a Bárka, az Élet és Irodalom, az Eső, a Forrás, a Hévíz, a Híd, a Jelenkor, a Kalligram, a Kortárs, a Műút, a Látó, a Tiszatáj és a Székelyföld folyóirat közölte.

© Magvető Könyvkiadó, 2021

A kötet szerzői

Bakos Gyöngyi
Balássy Fanni
Bán Zsófia
Bánki Éva
Beck Tamás
Bencsik Orsolya
Berta Ádám
Biró Zsombor Aurél
Csabai László
Cserna-Szabó András
Dániel András
Darvasi László
Dragomán György
Garaczi László
Grecsó Krisztián
Győrfi Viktória
Halász Margit
Harag Anita
Háy János
Hidas Judit
Jámborné Balog Tünde
Jánoki-Kis Viktória
Jónás Tamás
Kácsor Zsolt
Kiss Tibor Noé
Mán-Várhegyi Réka
Márton László
Mátyás Győző
Nádasdy Ádám
Németh Ákos
Németh Gábor
Nógrádi Gábor
Oberczián Géza
Parti Nagy Lajos
Potozky László
Rékai Anett
Spiró György
Szabó T. Anna
Szalay Zoltán
Szécsi Noémi
Szvoren Edina
Tamás Boldizsár
Toroczkay András
Tófalvy Zselyke
Tóth Krisztina
Vida Gábor
Voloncs Attila
Vörös Anna

Bán Zsófia Elmélkedések a tűz mozgatóerejéről, avagy Sadi Carnot álma

1823. november 23-ának fagyos éjjelén Sadi Carnot felriadt álmából. Már megint ugyanazt álmodta. Hétről hétre, mindig ugyanazt, ki tudja, hányadszor. Reggelre soha nem emlékezett az álomra, csak tudta, érezte, hogy ugyanaz. A teste emlékezett, de az elméje üres volt. Reszketett, fulladt, szeretett volna szabadulni ettől a fojtogató, kísérteties élménytől, csak azt nem tudta, hogyan. Odakint Párizs ájultan hevert, még fél három sem volt, csak a péksegédek mocorogtak nyugtalanul, nekik mindjárt fel kellett kelni. Sadi csatakos hálóinge hozzátapadt sovány férfitestéhez. Sovány férfiteste még sohasem tapadt női testhez, noha már huszonhét éves volt. A vágy azonban minden éjjel meglepte, végigsöpört rajta, mint valami pusztító tűzvész. Ekkor hirtelen beléhasított. Ez volt az, ezt álmodtam! És ahogy hangosan kimondta, a szavakkal már ömlöttek is a képek. Zuhogtak rá kíméletlenül, szakadatlanul. Sadi tágra zárt szemekkel, megkövülten bámulta a pergő, éles képsort.

Sadi teljes neve Nicolas Léonard Sadi Carnot. De mindenki csak Sadinak hívja. Sadi csodálkozik, vagy inkább titkon bosszankodik, hogy apja, a híres matematikus, a zseniális mérnök, a forradalmi csapatok rettenthetetlen vezére és a direktórium tagja, éppen egy tizenharmadik századi perzsa költő nevét adta a fiának. Egy perzsa költő? Miért nem egy hadvezér, miért nem egy tudós vagy filozófus? Mit tudhatott ez a perzsa, töprengett Sadi, ami az apjának ennyire fontos volt. Keresgélt, kutatott apja könyvtárában, felforgatta a Petit Palais minden zugát, de a perzsa költő műveit nem és nem találta. Az enciklopédiában is csak ennyi állt: „tizenharmadik századi perzsa költő, a beszéd mestereként szólították (kiegészítendő szócikk)”. Mit tehetett, belenyugodott. De amikor tizenhat évesen, az École Polytechnique-ben, a tanév első napján valaki elkottyantotta ezt a titkolt nevét (mindig ez van), és learabozták, Sadi felhördült, és az egyik fiúnak, mi tagadás, bemosott egyet. Ezt később szégyellte, ünnepélyesen bocsánatot kért, de a tekintélyét azonnal kivívta, noha barátja nem akadt. Egy patrióta, a forradalom gyermeke, legyen tágkeblű, legyen nagyvonalú, gondolta Sadi. A név rajta ragadt. Ebben maradtak.

Ahogy a tűz kíméletlen élességgel feltoluló képsorai fokozatosan halványulni kezdtek, Sadi hirtelen elhatározásra jutott. Kiugrott az ágyból, a porcelán, delfti mintás mosdótálból jeges vizet loccsantott a képére, megtörülközött, majd az íróasztalához lépett, papírt és pennát ragadott, és sietve leírta, amit álmában látott. Ezt írta:

„A Notre-Dame előtt álltunk. Minden tekintet a templom tetejére fordult. Rendkívüli látvány tárult elébünk. A legfölső galériából, a középső nagy ablakrózsa fölött hatalmas láng csapott fel, szikraörvényt hányva a két torony közé; a szilaj, zabolátlan, hatalmas láng foszlányait a füsttel együtt el-elkapta a szél. A láng tövében, a sötét mellvéd alatt, amelynek lóhereívei tűzvörösre gyúltak, két szörnypofájú vízköpő okádta szakadatlanul ezt az égő patakot, amelynek zuhataga ezüstösen vált ki az alsó homlokzat sötét hátteréből. Minél közelebb ért a földhöz, annál szélesebb kévébe nyílt ez a két folyékony ólomsugár, akár az öntözőrózsa ezernyi nyílásából permetező víz. A láng fölött nyersen és élesen vált ki a két roppant torony egy-egy oldala, koromfeketén az egyik, tűzvörösen a másik; maguk a tornyok még óriásibbnak látszottak attól a végtelen árnyéktól, amelyet az égre vetettek. A kőbe faragott, megszámlálhatatlan ördög- és sárkányfej vészjósló kifejezést öltött, szinte életre kelve a nyugtalanul lobogó tűzben. Sárkánykígyók nevettek, vízköpő kutyák csaholtak, szalamandrák fújtak a lángba, szörnyfejek prüszköltek a füstbe. És e rémalakok közül, amelyeket kőálmukból életre keltett a lobogás és a ropogás, az egyik még talpra is állt, és időnként elhaladt az égő máglya előtt, mintha denevér suhanna el a gyertya lángja előtt.”

Amikor ehhez a részhez ért, megborzongott, fázósan húzta össze magán a hálókabátját. Hirtelen úgy érezte, mintha a képzeletével – de vajon valóban a képzelete munkált-e? –, ahelyett hogy csitítaná, inkább tovább táplálja az álmaiban rátörő, rémületes tüzet. Sem az álmot, sem az álom utóhatását nem tudta mire vélni. Úgy érezte, mintha a tűzvészből, a tűz által leadott hőből valamiféle erő keletkezne, amely egyenesen az ő pennáját mozgatja. Leírta. Mintha valamiféle titokzatos energia mozgatná. Ezt is leírta, aztán megrettent. Nem, ezt így nem szabad, rémüldözött Sadi. Az École Polytechnique volt diákja, a reáltudományok kiváló elkötelezettje ezt nem engedheti meg magának. Ez, mondhatni, őrültség. Vagy legalábbis annak mondják majd, akik elviszik és bedugják egy asylumba. Obszesszió, mánia, mondják majd. Eret vágnak rajta és piócákat raknak a testére. Valami más megoldás után kell néznie, de sürgősen. Kell lennie valamilyen formulának, amelynek segítségével megzabolázhatja és ugyanakkor megőrizheti ezt a különös tapasztalatot és a tapasztalatból nyert élő erőt, energiát. Kell lennie valaminek, ami méltó egy mérnökemberhez, egy matematikus és forradalmár fiához, valaminek, ami miatt nem dugják azonnal a sárgaházba (amitől folyton rettegett), valaminek, ami egy addig láthatatlan törvényt decensen tudományos köntösbe öltöztet, és így tesz láthatóvá. Valaminek, ami a tűzről, a fényről, a hőről mint a világot mozgató erőről mégis képes mondani valamit, ami ugyanakkor nem hat sem őrültségnek, sem istenkáromlásnak, valami, ami képes mozgásba lendíteni és mozgásban tartani a világot. Mire gondolatban idáig ért, a rémülete és kétségbeesése ünnepélyes nyugalomba fordult. Az eddig írtakat gondosan negyedrét hajtogatta, lepecsételte, és betette egy kulcsra zárható faládikába az asztalfiókba. Az apró kulcsot elrejtette az íróasztala titkos fiókjába.

Új lapot vett elő.

Ezt írta:

Elmélkedés a tűz mozgatóerejéről

A hőnek tulajdoníthatók a földön végbemenő hatalmas mozgások. A hő okozza az atmoszferikus változásokat, a felhők kialakulását, az eső és a meteorok hullását, a vízáramlásokat, melyek behálózzák a bolygó felszínét, s amelynek az ember eleddig csupán elenyésző részét használta ki. Még a földrengéseket és a vulkánok kitörését is a hő okozza.

Energiát nem lehet teremteni (legyen az a Teremtő kiváltsága, gondolta Sadi, aki ugyan hitt benne, de csak épp ennyire; hitte, hogy a többi az emberre van bízva, s ezt a többit most igyekezett tőle telhetően legjobban elrendezni), de – folytatta elszántan – az energiát megsemmisíteni sem lehet. Így senki sem nyerhet vagy veszíthet, hanem tudni kell gazdálkodni avval, ami van, az élő erővel. Az élő erő (vis viva), írta Sadi, most már száguldó pennával, képes más és más formákat ölteni, csodálatosan átalakul, és egyik helyről a másikra áramlik. Vagyis ez a titokzatos mozgatóerő – mert Sadi nem anyagnak gondolta –, az energia (energeia) nem vész el, csak átalakul.

Ekkor nyugtalanság vett erőt rajta. Ki fogja ezt kiadni, ki fogja elolvasni, vagy akár csak egy betűjét komolyan venni. Lelki szemei előtt már látta tudós kollégái műveit a sikerlistákon, saját kis könyvét pedig a könyvesbolti porcicák martalékaként. Ám a sikertelenségnél is jobban megrémítette, hogy nem fogják-e istenkáromlással, felségsértéssel, boszorkánysággal, vagy amitől a legjobban félt, őrültséggel vádolni. A restauráció nem kedvezett a gondolatkísérleteknek, az ötletek szabad áramlásának. Nem fogják-e a hadseregből végképp kipenderíteni, mérnöki karrierjét derékba törni, nem fogják-e végleg másra bízni az erődítményekről írott precíz, lelkiismeretes jelentéseit vagy a szívének oly kedves térképészeti feladatokat. Nem fogják-e, mondjuk, kivégezni. Amióta apja száműzetésbe kényszerült, Sadi már csak tartalékosként volt számontartva, és csupán kétharmadnyi zsoldot húzott. Már valójában csak az uralkodó (Le Souverain!) végtelen kegyelméből tengethette fiatal életét; nem kockáztathatott. Ekkor ismét megelevenedtek előtte az álombéli képsorok, érezte a szilaj, zabolátlan tűz által leadott, perzselő hőt, látta a sok évszázados, lángoló építményben rejlő és most lobogva, büszkén megmutatkozó, tengernyi munkát, stúdiumot, tudást és költészetet, látta az erőt, ami ott, a szeme előtt látszott elporladni és semmivé válni. Eppur si muove!, kiáltotta Sadi, mint valami harsány csatakiáltást, bele a sötét, jégvirágos éjszakába, mintegy magát bátorítva, azzal megmarkolta a pennáját, és folytatta félbehagyott gondolatmenetét: egy adott rendszer energiájának összege: állandó. Igen, gondolta Sadi diadalmasan, állandó!, és ahogy leírta a szót, megnyugodott. Veszteség, nyereség, vereség, győzelem; végső soron kiegyenlítődik; végső soron egyensúly, equilibrium van. Mi több, folytatta Sadi, már mit sem törődve a lehetséges következményekkel, ha két, elszigetelt rendszer kölcsönhatásba lép, hőháztartásuk energiája előbb-utóbb kiegyenlíti egymást. Csak azt az előbb-utóbbot kell kivárni, csak azt kell valahogy kibekkelni. Előbb persze – naná! – minden rosszra fordul, mielőtt jobbra fordulna (de – csitt! – ki garantálja, hogy jobbra fordul?). Kapunk hideget, meleget, majd egyszer csak mozgásba lendülnek a dolgok. Sadi másnap estig folyamatosan írt, aztán két napig ájultan aludt.

Hangos, kétségbeesett kopogásra, dörömbölésre ébredt. Sadi rémületében azt hitte, már el is jöttek érte a lefüggönyözött, fekete konflissal. Az ajtóban fiatal barátja, Victor, csapzottan, zokogva borult a nyakába. Meghalt, Sadi!, meghalt a kis Léopold! Sadi bekísérte Victort a szobába, leültette barátját a nagy füles fotelba, amelyben olvasni szokott, hozott neki egy pohár vizet, megitatta. Jól van, mon ami, jól van, nyugodj meg. Azt nem mondhatta, hogy semmi baj, mert a baj láthatóan nagy volt.

Victor Hugo és Sadi Carnot, egy párizsi este, élet, halál.

Ahogy Victor beszélt, Sadi hirtelen megértette visszatérő álmát. Victor elsőszülöttje, mondta Victor, a kis Léopold, aki Victor apja, Napóleon megbecsült tisztje után kapta a nevét, hetek óta gyermekágyi lázban égett, élet és halál közt lebegve. Victor már csak suttogott, amikor ismét kimondta: ma este meghalt. Sadi igyekezett valami vigasztalót mondani. Fiatal barátját, aki ekkor alig múlt húsz, néhány éve a tiszti kaszinóban ismerte meg, ahová Victor, aki amúgy írónak készült, apja révén járt. A köztük lévő hatévnyi korkülönbség nem számított. Barátság, élet, halál, nagy szavak. És most itt volt az egyik, halál. De hol volt hozzá az erő, a nyelv? Még mindketten fiatalok, tapasztalatlanok. Sadi keresi a szavakat, a gondolatokat, a gesztusokat. Keresi az élő erőt, ami sem nem teremthető, sem nem megsemmisíthető. Megöleli összetört barátját. De érzi, hogy még kellene valami. Gondol egyet, és elmeséli Victornak visszatérő rémálmát, a Notre-Dame de Paris pusztulását, és hogy most már tudja, miért álmodta. Victor meghatottan néz Sadira. De Sadinak ez nem elég, még mindig kell valami. Most már ő is suttog. Leírtam az álmot, mondja Sadi, leírtam az egészet, ha akarod, felolvasom. Victor bólint.

Sadi feláll, az ablak előtt behúzza a súlyos brokátfüggönyt, aztán az íróasztalához lép, előkeresi a titkos fiókba rejtett kis kulcsot, majd kiemeli a fiókból a faragott faládikát, amelybe a negyedrét hajtogatott papírlapot helyezte, és feltöri a lapon a viaszpecsétet. Felolvassa barátjának az álmát. Victor issza Sadi szavait, a szemébe visszaszökik a fény. Kérlelőre fogja. Add nekem, Sadi, mondja Victor, add nekem, ha Istent ismersz. Sadi nem ismeri Istent, de tudja, hogy van. Erre is jó lenne valami formula, gondolja Sadi, ahogy átadja Victornak az álmát. Victor a kabátja belső zsebébe helyezi az irkát, úgy saccra a szíve fölé. Veszi a kalapját. Mon ami. Adieu. Ilyesmik. Aztán megölelik egymást. Sadi utánanéz, de már csak egy denevért lát elsuhanni az ajtaja előtt.

Ahogy Sadi kinéz a sárga épület első emeletének rácsozott ablakán, ez a nyolc évvel korábbi este jut eszébe, ez a búcsú, ez a denevér. Levelében Victor ötre ígérte magát. Most még csak fél öt, de odakint már koromsötét van. Nyolc éve várja barátja jelentkezését, de ez a fél óra, ez a legnehezebb. A fasor végében végre meglátja a tempósan közeledő konflist. Sadi látja, ahogy Victor kissé nehézkesen kiszáll (már négy gyerek pocakos apja, pedig még harminc sincs), hóna alatt egy vaskos, zsinórral összekötött paksamétával. „Mon cher ami – írta Victor –, elhozom neked az idén végre megjelent regényem kéziratát. Nálad helyezem letétbe, cserébe azért a passzusért, amelyből lett. Őrizd meg, miként hálámat is; itt nálad jó helyen lesz.” Victor sztár, a francia irodalom fenegyereke, európa chouchouja. Victor könyveit mindenki olvassa, Sadi könyvét, az egyetlent, senki nem olvassa. Ajtajára kiírják: mánia, delírium, vigyázat. Ami nincs kiírva: entrópia, termodinamika, 2019, kolera.

Berta Ádám Pocsék kiszolgálás

A reptéren felvette a bérautót, és egyből az IKEA-ba hajtott, hogy megvegyen pár apróságot. Vett rádiót is, arra az esetre, ha jólesne, hogy szóljon valami helyi jellegű zene vagy szöveg a házban. Ha nyomasztani kezdené a csend, ámbár Balázs általában véve nagyon is szerette a csendet, inkább a zaj tette ingerlékennyé. De itt nem volt zaj, még kutyaugatás se. Csak a szél zúgott, és ha kisétált az óceánhoz, ott volt a hullámok hangja, ami teljesen lenyugtatta. Délutánra ért a kertkapuhoz, és a zárba tolta a kulcsot, amit előző itt-tartózkodásakor kapott az ingatlanostól. A kapu ugyanabból a kemény fából készült, mint a házat négy oldalról körbefogó, nem túl magas, de masszív deszkapalánk. Novemberben aláírta az adásvételi szerződést, és egyből lement a birtokba adás is. A ház három kilométerre volt a kisvárostól, négy óra autóútra a repülőtértől, és bő fél éve üresen állt. Legközelebb már saját kocsival jöhetnek ide Budapestről, nagyjából két napig fog tartani az út, most ez még korai lett volna. Onnantól kezdve az autójuk itt is marad. Ha minden jól megy, egy-két hónapon belül kiadhatja az otthoni lakást, hiszen úgy tervezi, a vakációt leszámítva egész évben Spanyolországban fognak lakni. Ezután, ha Budapesten akad dolguk, barátoknál szállnak meg, vagy legfeljebb szállodába mennek.

A kulcs megfordult a zárban, Balázs elégedetten sétált végig az alsó szint fehér padlócsempéin. Előtér, nappali, konyha. Három szint, több mint kétszáz négyzetméter, Balázs még soha nem lakott ekkora házban. Szerencsére bútorozatlanul kínálták eladásra. Tavaly novemberben, az első bejárás alkalmával lett figyelmes egy kis zászlócskára. A konyhában volt, az egyik ablakpárkányon. Később, amikor kinyitotta az ablakot, véletlenül le is verte. Kék zászló volt, nagyjából húsz centi magas, drót zászlórúdon, parafa dugó talapzattal. A kék mező közepén sárga kereszt helyezkedett el, amelynek végei bütykösen kiágaztak, mint a kutya elé dobott csont végei a rajzfilmekben. A kereszt bal oldali száráról egy A betű fityegett, a jobb oldaliról pedig egy kilencven fokban elforgatott E betű. Balázsnak nem volt ismerős. Eszébe jutott, hogy utánanéz, milyen zászló ez, de aztán kiment a fejéből. Felemelte a földről, hogy visszategye a párkányra.

Bőven el fognak férni, gondolta magában Balázs most, januárban. Angi és ő is otthonról dolgoznak, jól jön majd a két dolgozószoba, az üvegezett veranda, a délnyugati fekvésű terasz. Az a lényeg, töprengett, hogy kevés bútor kell. Nem szabad mindent telezsúfolni cuccokkal. Eltervezte, nagyjából mekkora kanapéra lenne szükség, és hová fogják tenni. A nappali hosszú falán óriási ablak nyílt, abból pedig kilátás az óceánra. Az ülőgarnitúrának az ablakkal szemközt van a helye, gondolta Balázs. Hiába nagy a ház, ha telepakoljuk lomokkal, nem lesz lakályos. Megköszörülte a torkát, lelki szemei előtt felvillant magyarországi otthonuk, ahol nagyjából nyolc évet húztak le. Látta maga előtt a régi nappalit, a dohányzóasztalt, aztán valami miatt eszébe jutott az urna is. Reggel kicsit eltökölte az időt, és már sietett a reptérre, úgyhogy kartondobozostul az asztal közepére tette. Előző nap, Szegedről jövet, miután hazaért, a kocsiban hagyta, és csak ma reggel szaladt le érte, pár perccel azelőtt, hogy megjött a taxi, ami a reptérre vitte. Kabátban volt, könyökével odébb tolta az alacsony asztalon álló nagy üveg szénsavas ásványvizet, aztán sietve lecsapta a kartondobozt az asztal lapjára, a lendülettől valami magazin a padlóra szánkázott, és kinyílt. Balázs odapillantott, de nem tette vissza a magazint az asztalra. A kinyitott oldalpárt egyetlen színes kép töltötte be, egy kutya valami vadvirágos mezőn. Angi biztos furcsállta volna, ha ott találja az urnát a dohányzóasztal közepén, de Angi most egy hétig nem volt otthon, Németországba kellett utaznia munkaügyben, meetingek vagy továbbképzések zajlottak az anyacégnél, Balázs nem emlékezett pontosan. Terv szerint Balázs hamarabb fog visszaérkezni Budapestre, mint Angi, lesz ideje elrakni a dohányzóasztalról az urnát valami olyan helyre, ahol nincs szem előtt.

Hirtelen jött az egész, Balázsnak kora délelőtt megcsörrent a telefonja, a kijelzőn egy 62-es körzetszám villogott. Szeged, gondolta Balázs, és felvette. A temetőből keresték. Tíz és fél év telt el édesanyja temetése óta, számolt utána magában, miközben a nőt hallgatta.

– Le kell utazni? – kérdezte Balázs.

– Nem feltétlenül – válaszolta az ügyintéző. – Kiállítom a számlát, ön átutalja az összeget, aztán postázzuk a papírokat két példányban, és ha megkapta, az egyik példányt aláírva visszaküldi.

Balázst magát is meglepte a válasza.

– Ne írja meg a számlát – kérte a nőt. – Hányig vannak nyitva? – Az órájára nézett. – Odamegyek.

Nem volt semmi dolga, Angi aznap repült Kölnbe. Három órával később Szegeden, a temetői iroda előtt szállt ki az autóból.

A nő egyedül dolgozott az íróasztal mögött, bal felől, a falnál egy ruhásszekrény kinézetű szekrény állt, a tetején rádió, halkan szólt a zene, aztán amikor vége lett a számnak, duruzsolva beleszólt a műsorvezető.

– Jó napot! Noszlopy Balázs vagyok, délelőtt velem beszélt telefonon – mondta, miután becsukta maga mögött az ajtót. – Úgy döntöttem, elhozom a hamvakat.

Az ügyintéző kicsit meglepődött, de aztán kikereste a kartotékból a parcellaszámot, és hívta az alkalmazottat, aki odakísérte Balázst a sírhoz. A fekete kezeslábast viselő férfi gyakorlottan tekerte le a fémlap elülső részét, láthatóvá vált a beton síremlékbe vágott henger alakú nyílás, amelyet teljesen kitöltött az urna. Az annak idején fényes henger mostanra elszürkült, helyenként fekete foltok tarkították, a hátsó felén pedig valami zöldes bevonat ütközött ki. Halványan sütött a nap, de január lévén a beton síremlék környékén deres volt a fű. Jéghideg lehet az urna, gondolta Balázs. A munkás visszapattintotta a lapot, amelyen Balázs édesanyjának neve állt. Szürke munkáskesztyűt viselt, két sárga csíkkal. Az irodáig ő vitte a leginkább konzervdobozra hasonlító, magas hengert, ott talált egy megfelelő kartondobozt, beletette, és a dobozt minden ceremónia nélkül Balázs kezébe nyomta. A sírtól az irodáig több mint fél kilométert kellett ballagniuk az aszfaltozott temetői úton. Balázs kissé lemaradt, az jutott eszébe, talán most jár életében utoljára ebben a temetőben, talán most utoljára látta a réztáblát, amelyen anyja lánykori neve állt, alatta zárójelben a születési éve és az a bizonyos tíz évvel ezelőtti évszám. 2009, gondolta Balázs. Anyja halálával hosszú sorozat zárult le, Balázs a megelőző hét évben vesztett el három nagyszülőt és az apját is. Az anyai nagyapját nem is ismerte, feltehetőleg már Balázs születésekor sem élt. Apja is, nagyszülei is másik temetőkben, más városokban nyugszanak. Anyai nagyanyja az ottani rokonság kérésére az országhatár túloldalán. Balázs most először gondolt arra, hogy miután az élet kihuny, a rokonság a térképen kis zászlócskákkal bejelölhető, elszórt síremlékek maradnak belőle. Nem volt temetőbe járó típus, és arra gondolt, ha Angival egyszer a jövőben gyerekeik születnek, feltehetőleg ők sem temetőtúrákkal akarják majd tölteni a hétvégéket.

Gyorsan jött a gondolat, de helyesnek látszott. Minthogy nemrég eldöntötték, kitelepülnek Spanyolországba, úgy érezte, az lesz a legjobb, ha az édesanyja hamvait tartalmazó urnát a saját kertjükben, a spanyolországi ház mögött földeli el. Tíz év múlva, amikor újra meg kellene váltani a szegedi sírhelyet, nem kell majd kapcsolatba lépnie az ügyintézővel. Illetve esetleg az ügyintéző utódjával, hiszen ez a nő sem fog örökké itt dolgozni. Talán csak öt éve van nyugdíjig, gondolta Balázs, aki nemigen tudta sikerrel megsaccolni az emberek életkorát. Mindenesetre a sírhelyek léptékével mérve mi az a három-négy megváltás, amire még Balázs életében sor kerülhet? Semmi, gondolta magában. Teljesen mindegy, hogy az anyja sírja ott áll-e még a szegedi temető aszfaltozott útja mellett harminc-negyven évig, vagy nem. Ha meghalok, utána már senki nem fogja észben tartani, hogy ezt a sírhelyet meg kell újítani, gondolta Balázs. Sokkal jobb helyen lesz a kert végében, tette hozzá magában, aztán elköszönt az ügyintézőtől, az urnát a kartondobozzal együtt betette a vezetőülés mögé, és visszaautózott Budapestre.

Aznap már nem is gondolkozott a dolgon, Angival skype-oltak, aki fáradtan ült az ágyon a szállodában. Hosszú napja volt, a végén a repi vacsoráról sem lehetett megszökni. Egy darabig mesélt Balázsnak, aztán azt kérdezte:

– És te mit csináltál ma?

– Szegeden voltam. Elhoztam anyám hamvait a temetőből – mondta Balázs.

– Micsoda? – kérdezte Angi.

– Jól értetted. Telefonáltak a temetőből, hogy újítsam meg a sírhelyet, aztán agyaltam egy darabig, és arra jutottam, inkább elhozom. Majd ha itthon leszel, elmesélem, miért.

– Na jó, hát végül is te tudod. Csak kicsit meglepődtem.

Balázs látta a képernyőn, hogy Angi belekortyol egy üveg ásványvízbe.

– Reggel megyek Spanyolba – mondta Balázs.

– Oké, akkor telefonon tudunk beszélni. Majd hívlak, ha végeztem – felelte Angi. – Amúgy képzeld, mit olvastam. Unalmas volt a délutáni tréning, de találtam egy tök jó cikket a neten. Arról szólt, hogy ha valaki folyton elveszti a türelmét vagy dühöng, akkor az azért van, mert van a fejében egy olyan szinaptikus kapcsolat, ami nagyon erősen összetapadt, és az mindig a dühhöz vezet. Ha kibírná, hogy egy darabig ne dühöngjön, akkor ez a szinaptikus kapcsolat elhalna. Majdnem úgy kell elképzelni, mint egy élőlényt, csak ez a kapcsolat a dühöngésből táplálkozik, onnan nyeri az energiát, amire szüksége van ahhoz, hogy fennmaradjon. Akinek dührohamai vannak, nincs más dolga, mint hogy kibekkeljen egy hosszabb időszakot anélkül, hogy elszakadna nála a cérna, és utána már nem fog ismétlődni a rossz rutin. Csak ezt baromi kevesen ismerik fel.

– Tök érdekes – mondta Balázs.

Még beszélgettek egy kicsit, aztán letették.

Balázs és Angi úgy tervezték, két hónap múlva, márciusban autóba ülnek Budapesten, még a kedvenc szobanövényüket is magukkal viszik a hátsó ülés lábterében, és átteszik a székhelyüket a spanyolországi házba. Angi otthonról is tudott dolgozni a német cégnek, függetlenül attól, hogy melyik országban élnek, Balázs pedig régóta szabadúszó. Két hónapnak elégnek kell lennie arra, hogy berakodják a tárolóba a budapesti lakásban hányódó fölösleges holmit, és minden egyebet elintézzenek Budapesten.

Balázs nyolckor ébredt, kiment az óceánpartra, sétált egyet, aztán egy kávézóban reggelizett. Visszafelé menet, amikor befordult az utcájukba, kis testű kutya szaladt egy darabig a kocsi mellett, a fejét fekete foltok borították. Ejha, mint valami leopárd, gondolta Balázs. A frissen aszfaltozott utat zöld növényzet szegélyezte. Úgy látszik, itt a fű átvészeli a telet, tette hozzá magában, hamarosan előbújnak a vadvirágok is. Új otthonába pontban reggel tízkor lépett be ismét, felhívta az internetszolgáltatót, és időpontot kért a bekötésre. Más tennivalója nem volt, az ingatlanos előzőleg felajánlotta, hogy átíratja Balázs nevére az összes közüzemi számlát. Amikor kiment a házból, majdnem megbotlott egy régi hokedliben, amit az előző tulajdonos hagyhatott itt. Odébb tolta, aztán elgyalogolt a kert végéig. Szinte már látta maga előtt, Angi hova akar majd virágokat ültetni. Arra gondolt, szerezhetne egy facsemetét is, ennek a házhoz nem túl közel nézett ki egy helyet.

Végül az első dolog, ami miatt Balázs ásót ragadott – merthogy ásót és lapátot is adtak a házhoz, egy kis, rendezett hátsó kamrában találták meg a szerszámokat a fűnyíró mellett –, az urna volt. Ez már a márciusi leköltözés után történt, amely rendben zajlott, a szobanövényt sikerült úgy körbebástyázni, hogy ne billenjen el a fékezéseknél és kanyarban. Balázs és Angi egy panzióban töltötték az éjszakát az olasz–francia határ közelében, nagyjából két azonos adagra elosztva a budapesti lakás és az új otthonuk közti távot. Tizenegykor lefeküdtek, másnap nyolckor megreggeliztek, és hasítottak tovább az autópályán, a szobanövénynek boldogan himbálóztak a levelei. Balázs egyáltalán nem szomorodott el, amikor kifordultak az autóval régi utcájukból. Még csak annyit se tűnődött, annyira se adta át magát érzelmeinek, mint előzőleg a szegedi temetőben, amikor átfutott rajta, hogy utoljára hagyja el azt a helyet.

Az urnát az első spanyol hetük egyik reggelén kezdte elásni, picit szemerkélt az eső, de aztán a szél elvitte a felhőket. Angi azt mondta, fel kell hívnia valakit telefonon, utána készít reggelit. Balázs hamar meglett a gödörrel, és beletette a fémhengert. Nem akart szabályos síremléket, arra gondolt, majd egy rózsabokorral vagy valami különleges növénnyel jelöli meg a helyet. Úgy emlékezett, anyja kedvenc virágja a török szegfű volt, de nem tudta, az megél-e szabadföldön. Ennek még utánanéz, gondolta, aztán ellapogatta a földet a lapáttal, és visszament a konyhába. Három nappal később, amikor virágokat akartak ültetni – Angi a neten rákeresett, és ezen az éghajlaton március vége már megfelelő időpontnak látszott az ültetéshez –, észrevették, hogy a henger ki van ásva, pontosabban ki van kaparva. Ferdén hevert az egyik földkupac tetején. Balázs fognyomokat nem látott rajta. Nem tudtak másra gondolni, egyetlen szomszédjuk foltos, leopárdfejű kutyájára kellett gyanakodniuk, akit többször láttak, amikor elhajtottak vagy elsétáltak a nagyjából hetven méterrel odébb álló ház előtt, de ugatására sosem lettek figyelmesek. A teste fehér volt, a fejét viszont szinte teljesen beborították a fekete foltok. Balázs még sosem látott ilyet, de ezen nem ütközött meg, mert nem nagyon értett a kutyafajtákhoz. Felemelte az édesanyja hamvait tartalmazó urnát, amelyet korábban Szegedről hozott el. Nézte a kezét, és benne a foltos hengert; múlt és jelen, gondolta homályosan. Eddig nem jutott eszébe olyan helyzet, amelyben az urna, ez az emlék valóban alakítójává válna jövőbeli döntéseinek, de most mégis így alakult. A kerítéshez sétált, és megvizsgálta a lyukat, amit a kutya ásott, hogy átjusson a deszkák alatt. Nem tudta eldönteni, lenne-e értelme betemetni. Mélázott egy darabig, aztán az eresz alatt álló hokedlire tette az urnát, és visszament a házba. Angi a nappaliban ült, ölében laptop, és dolgozott. Balázs nem akarta megzavarni.

Azon az első reggelen, amikor Angi még Németországban volt, és amikor Balázsnak az volt az egyetlen intézendője, hogy telefonáljon és beköttesse az internetet, Balázs egy kávézóban reggelizett. Jópofa helynek tűnt, ugyanabban az utcában, ahol az ingatlanközvetítő irodája volt. Az ajtó melletti táblára mostani szokás szerint krétával írták fel, hogy bagel, narancslé és tejeskávé. Balázs felvont szemöldökkel lefordította magában a kávézó nevét: Az algák háza. Croissant-t kért, tojást és kávét, hamar megevett mindent, mert jó éhes volt. Balázs elég jól beszélt spanyolul, ugyan nem tökéletesen, de mindent meg tudott értetni. Arra gondolt, pár év alatt mindketten, Angi is és ő is sokat fognak fejlődni, flottabbul, nagyobb szókinccsel társalognak majd. Amikor a pincér elvitte a tányérját, Balázs utánaszólt. Buborékos vizet szeretett volna, de hirtelenjében nem jutott eszébe, hogy is van spanyolul az, hogy buborék. Mondott valami hasonlót. A pincér bólogatva vágta rá, igen, jéggel, és csakhamar hozta is Balázsnak a buborékmentes ásványvizet egy nagy zöld pohárban, jéggel. A poháron is az állt, hogy Algák Háza. Balázs nem tette szóvá, hogy mást akart rendelni. Az omlett se ízlett neki igazán, nem volt elég forró, és kissé olajosnak találta. Ettől a naptól kezdve inkább otthon reggelizett. Amikor Angival beszélt telefonon aznap este, a lány ugyanúgy kuporgott a németországi hotelszobában, az ágy tetején, mint amikor Balázs Skype-on beszélt vele Budapestről, de Balázs aznap nem látta, csak maga elé képzelni tudta a lányt.

– Tudtad, hogy amikor akupunktúrás kezelésen esik át az ember, utána egy darabig nem adhat vért? – kérdezte Angi.

– Nem tudtam – felelte Balázs, aztán elmesélte a napját.

Nem csinált nagy ügyet a kávézóban fogyasztott reggeliből, de annyit azért megjegyzett, úgy tűnik, ebben az Algák Házában pocsék a kiszolgálás. Miután letették a telefont, Balázs valahogy levegőtlennek, túl melegnek érezte a nappalit. Kinyitotta a bejárati ajtót, amelyet előzőleg már kulcsra zárt, és kilépett a ház elé. Megindult az eresz alatt, nagyokat szippantott a nedves levegőből. Kis híján felrúgta a fal mellé tolt hokedlit. Megint a kartondobozban álló urna jutott eszébe, amit Budapesten nem tett el a dohányzóasztalról. Tíz és fél év elég volt, hogy egészen elszíneződjön. Fekete foltok, pusztán fekete foltok, ismételgette hangtalanul, nem tudta volna megmagyarázni, miért. Megállt, kissé a falnak dőlt, lehunyta a szemét, és nem gondolt semmire. Nagyjából egy perc múlva aztán beugrott, ezt is Angitól tudja. Az algáknak egyáltalán nincs kiterjedésük, hallotta a mondatot Angi lágy, kedves hangján, és máris oldódott benne a kényelmetlenség. Felnevetett.

Nádasdy Ádám A csendes milliomosok

A velencei ismerőseink szegények voltak. Nem savanyú-szegények, hanem vidám-szegények, olyan olaszosan. Négy nőből állt a család: nagymama, mama és két egyetemista lány. A nagymama özvegy volt, ezt rendjén lévőnek találtuk, egy nagymama lehet özvegy. A lánya is özvegy volt, ez már nem volt rendjén: a férje elesett a háborúban, katonatiszt volt, és történetünk idején, 1963-ban még mindig érződött a hiánya. Az asszony, Elena sudár, kissé németes külsejű nő volt, nem ment többé férjhez – hogy volt-e valakije, csak találgattuk. A lányok, a huszonhárom éves Marina és a húszéves Roberta, a padovai egyetemre jártak filozófia szakra, naponta ingáztak, fél óra vonattal, nem nagy dolog. Marina komoly volt és szemüveges, raccsolt és jól tudott németül. Roberta nem raccsolt és nem tudott németül, viszont nagyon szép volt: igazi telt idomú fekete démon, nagy aranykarikákkal a fülében. A szemüveges Marina (ne kerteljünk: csúnya volt) szenvedélyesen érdeklődött a politika iránt, míg Roberta főleg a férfiak iránt érdeklődött. („Mit csinál ez a lány a filozófia szakon?” – tűnődött anyám egyszer. „Szétteszi a lábát és filozofál!” – mondta apám.)

No de ne szaladjunk előre. A nagymamát Ludmilla Skopinichnek hívták, ez nem egy klasszikus olasz név. Valójában elolaszosodott dalmátok voltak, Pola (ma Pula) városából, ahonnan 1945-ben kellett elmenekülniük, mert a jugoszlávok elfoglalták, és ők nem akartak jugoszlávok lenni, inkább otthagyták mindenüket. Elena az anyjával, a két kicsi lánnyal, immár férj nélkül, átköltözött Velencébe. Dolgoznia kellett (erre addig nem volt szükség), recepciós lett a parkológarázsban, örült, hogy kapott munkát, mert tudott nyelveket.

Anyám és Elena gyerekkori barátnők voltak, minden nyarat együtt töltöttek, anyám mindig lement a nagyszüleihez Polába. Akkoriban – a 30-as években – Skopinichék voltak a gazdagabbak, méghozzá jóval gazdagabbak, övék volt a kendergyár meg mindenféle ingatlanok Pola közepén. A két fiatal lány barátságát ez nem zavarta. Aztán mindketten férjez mentek, jött a háború, anyámnak a bátyja esett el a fronton, Elenának a férje. Anyám énekesnő lett, és apámmal (aki színházrendező volt) nagyon jól kerestek, legalábbis az 50-es évek magyar viszonyaihoz képest. Elena viszonyaihoz képest is, aki egy keresetből (meg özvegyi nyugdíjból, árvasegélyből) tartotta a felszínen az övéit. Mire mi a forradalom után végre kimehettünk Velencébe, már mi voltunk a gazdagok, és ők a szegények, mégis folyton vendégül akartak látni minket, mintha mi se történt volna. Én meg a bátyám, két kamasz fiú, állandóan éhesek voltunk, anyámék próbáltak kordában tartani, hogy ne együnk annyit, értsük meg, nincs nekik! Egyszer a vacsoránál, ahogy körbejártak a tálak és mindenki vett magának, az elém tartott újkrumplis tálkából szórakozottan mind a nyolc szemet belekotortam a tányéromba (pedig csak egyet vagy kettőt szabadott volna, mert volt cukkini is). Anyám bokán rúgott az asztal alatt, én nyakig vörös lettem, vissza akartam tenni, ami még rosszabb volt, de szerencsére Ludmilla néni elkezdett hangosan nevetni és mentegetőzni, hogy ők tehetnek mindenről, réges-rég elszoktak tőle, hogy férfiembert etessenek a háznál.

Nos, ez nem tartott sokáig, mert felbukkant Marina mellett az udvarlója, Massimo. Ő is csúnya volt és szemüveges, és nagyon baloldali. Igazi szegény parasztcsaládból jött, rettentő okos volt. Nemcsak hogy kommunista párttag volt – a hatvanas évek elején ez nem volt ritka Olaszországban, különösen a vörösségéről híres padovai egyetemen –, de Marinával együtt a párt maoista szárnyához tartoztak. Akkoriban sok helyütt voltak ilyen idealista fiatalok, akik – a mozgalom szóhasználatával élve – „balról bírálták” a kommunista pártot. Apámmal késhegyig menő vitákat folytattak. „Nekem ne beszélj kommunizmusról!”, kiabálta apám. „Nem működik!” „Mert rosszul csináljátok!”, vágott vissza Massimo. Én csak néztem: hogy lehet valaki kommunista, ha nem muszáj? Hogy követheti Mao Ce-tung tanításait, ha ihat Coca-Colát? Massimóék egyik fő céltáblája az olasz egyház volt. Felvilágosítottak, hogy Rómában a főpapok fekete luxusautókban vitetik magukat, melyeknek rendszáma SCV (Status Civitatis Vaticanae, Vatikán Városállam) – ám mindenki tudja, hogy a betűk igazi értelme: Se Cristo Vedesse!, „Ha ezt Krisztus látná!”…

Aztán egy napon megnyílt anyám öröksége, ami a Polából evakuált nagybátyja révén járt neki Olaszországban. Anyám meghatalmazta Elenát, hogy járjon el helyette, főleg mert az akkori szabályok szerint a pénzt át kellett volna váltani forintra (hivatalosan: vételre felajánlani a Nemzeti Banknak – azt várhatják, mondta anyám). Elenáék intézkedtek, és egy napon csinos summa várta anyámat, olasz lírában. A rá következő nyáron sikerült kimennünk, Elena adott meghívólevelet, miszerint „mindnyájunkat mindennel el fog látni”. Jól éltünk Velencében egész nyáron, bár Elenáék ragaszkodtak hozzá, hogy heti egy-két alkalommal náluk vacsorázzunk, nem lehetett megbántani őket azzal, hogy nem fogadjuk el. Ők lélekben gazdag nagypolgárok voltak, és azok is maradtak, nyolc szem újkrumplival is.

Egy ilyen vacsora végeztével anyám szólásra emelkedett. „Kedves Ludmilla néni, Elena, lányok és Massimo! Köszönjük, hogy törődtetek az örökségemmel, nélkületek mindmáig nem jutottam volna hozzá. Engedjétek meg, hogy meghívjunk benneteket egy uzsonnára a Hotel Danielibe!” Tudni való, hogy a Hotel Danieli szimbolikus hely: Velence – és talán az egész világ – egyik legelegánsabb szállodája, a Szent Márk tér tőszomszédságában, a lagúna partján, gyönyörű és méregdrága, hófehér frakkos-cilinderes ajtónállókkal. Ebbe a szállodába a lábunkat se mertük volna betenni, no de most volt pénz, és egyszer az életben miért ne. Elenáék kórusban tiltakoztak, hogy ugyan dehogy, nem azért tettük, micsoda őrültség, de fokozatosan beadták a derekukat, végtére is nem vacsoráról volt szó, csak egy kis uzsonnáról. Elsőnek a kendergyár-tulajdonos özvegye, Ludmilla néni mondta, hogy miért ne, aztán Roberta, hogy a barátnőinek lesz mit mesélni, aztán Elena, hogy a férje is tervezte, hogy egyszer elviszi, aztán Marina, hogy ez is egy társadalmi réteg, az ember legyen nyitott és figyeljen meg mindent. Végül minden szem Massimóra szegeződött: ő mit szól? Ő volt most már a családban a férfi, ez érződött. Meg különben is, a padovai kommunista alapszerv maoista szekciójának tagja mit szól ahhoz, hogy a féktelen fényűzés, a magamutogató, oktalan pénzszórás fellegvárába hívják uzsonnázni?

„Hm – mondta rövid szünet után. – Ez igazán kedves és nagyvonalú tőled. De ha szabad javasolnom, ne a Danielibe menjünk. Nem az a legdrágább hely Velencében. Menjünk a Bauer-Grünwaldba. Az az igazi.” És kisfiúsan elhallgatott. Kitört a hangzavar. A nők – anyámat is beleértve – összevissza kiabáltak, nevettek, visongtak, hogy te ezt honnan tudod, meg ez hihetetlen, te miről beszélsz, te hogy kerültél oda, és ki hallott erről, és egyáltalán. „Csend – mondta a maoista. – Ez így van. Elena, kérdezd csak meg a parkológarázsban. A Danieli szép, csak minden hülye amerikai milliomos tudja, hogy oda kell menni. De a Bauer-Grünwaldba az igazán finom, csendes milliomosok járnak. Semmi vásári rongyrázás. Diszkrét, elegáns luxus.” Megtörölte a szemüvegét. Némán néztük, mintha pár centit a levegőbe emelkedett volna. „Rendben van – mondta anyám. – Hol ez a Bauer-Grünwald?”

Vasárnap délután odamentünk nyolcan, anyám asztalt foglalt a tetőteraszon. A szálloda a Szent Márk térnél volt, a Danielivel átellenes oldalon. Volt bejárata a lagúna felől, kikötővel, de beljebb is egy csöndes terecskén, ahol egy diszkrét ajtó mellett csak ennyi állt egy táblán: „Bauer-Gruenwald”. A cilinderes ajtónálló hajlongva beterelt minket. Az ajtó mögött csak egy lift volt, már röpültünk is fölfelé. Ludmilla néni megjegyezte: „Figyeltétek a kapust? Mint egy admirális! Istenem, Polában is, a városi kaszinóban!” Mindenki kuncogott, én maradtam egyedül komoly. Mit röhögcsélnek itt, Velence legdrágább szállodájában?

A szálloda valóban nagyon szép volt, a terasz pedig lenyűgöző és váratlan. Velencében összevissza vannak az épületek, egyikből a másikba vezetnek lépcsők és folyosók, és mi egyszer csak kint voltunk a Szent Márk tér fölött. Elállt a lélegzetünk: lentről ebből semmi sem látszik. Anyám a rá jellemző határozottsággal megmondta a pincérnek, hogy most vagyunk itt először (mintha ez nem látszott volna!), és mit ajánl uzsonnára. A pincér Bauer-kelyhet ajánlott, ami fagylalt és gyümölcs és a többit nem értettem. Rendben, mondta anyám, nyolc Bauer-kehely. Likőr is járt mindegyikhez. Anyám természetesen nem nézett az árlapra, koszt vasz koszt. Egy ideig nyársat nyelve ültünk, a többi asztalnál a csendes milliomosok unatkoztak, úgy tettek, mintha nem minket néznének. Aztán megjöttek a kelyhek, fantasztikus költői kreációk, tetejükön fehér cukorból egy-egy lapos hattyú. Kérdeztem anyámat halkan, hogy azt is meg kell enni? Ő megvonta a vállát, és Elenához fordult, hogy mi a teendő a hattyúval. Sajnos azonban cigno (hattyú) helyett azt mondta: cinghiale (vaddisznó). Ezen elszabadult a röhögés, és többé nem volt megállás. Mint egy osztálykiránduláson az ebadták, úgy kezdtünk viselkedni. Bökdöstük egymást, elég volt ránézni a hattyúkra. Egyre jobban éreztük magunkat, leszartuk a csendes milliomosokat és a megbocsátóan mosolygó pincért.

Massimo végignézett a cukorhattyúkon, a likőröspoharakon, az alattunk elterülő téren, és bűntudatos mosollyal fölsóhajtott: Se Mao vedesse! Ha ezt Mao látná!

Szécsi Noémi A Földikutya Éve

A Vakond egy hatalmas U betű alsó hajlatába fészkelődött, vigyázva, hogy bele ne szoruljon. Az O betűbe pontosan ezért nem mert volna beleülni, a még szűkebb G-be pedig végképp nem. Fekete bársonyt viselt, mint mindig, öltözete nem az emlékév ünnepélyes megnyitójának szólt. Ásólábát igyekezett könnyedén nekiérinteni a telefon monitorjának, ami már így is tele volt karcolásokkal. Kedvenc social media oldala úgy nyílt meg, hogy rögtön a főnökét ábrázoló, lehető legelőnytelenebb, politikai ellenfelei által előszeretettel használt fénykép töltötte be a képernyőt. A dugig tömött pofazacskójú Hörcsög szájából vetőmag csurgott, alatta pedig ez a főcím volt olvasható:

A Hörcsög az anyját is meg…

A továbbolvasáshoz kattintani kellett, de a Vakondnak ennyi is elég volt, szempillantás alatt úgy leizzadt, hogy bele kellett törölnie a jobb mellső lábát a fekete bundájába, nehogy megcsússzon az érintőképernyőn. Csak ezután nyomta meg a gyorstárcsázóra állított harmadik számot, ami az aktuális nősténye és a főnöke száma után következett. Nyelt egyet, hogy ne érződjön a hangján az ingerültség.

– Ez a hír? Azt hittem, hogy a kerítés ellen tiltakoznak.

– Változnak az érzékenységek – válaszolta a sajtós Güzüegér.

Az ő hangjában inkább tanácstalanság érződött, mint ingerültség. Még betanítás alatt állt, de a Vakond megbízott benne. Kizárólag Güzüt érdemes felvenni gyakornoknak, hiszen kicsi, ezért csak apránként lop, és olyan keveset visz egyszerre haza, hogy nem bántó a szemnek. Ráadásul szorgalmas is, dolgozik, mint az állat.

– A metoo hashtag vírusként terjed – folytatta a Güzüegér. – A főnök régi beszédének videója nyomán sokan posztolták áldozatként elszenvedett élményeiket. Nem gondoltam volna, hogy ilyen sokan…

– Ugyanazt a videót posztolod a főnök oldalára – szakította félbe türelmetlenül a Vakond. – Diktálom a szöveget: „»Szegények voltunk, de szerettük egymást…« Őszinte vallomás egy nehéz gyermekkorról. Hallgassa meg a vezérünk csatlakozás alkalmából tartott beszédét. Mi vált valóra a Biokertek egyesüléséről szőtt álomból.” És így tovább, blablabla. Ne higgyék, hogy van rejtegetnivalónk. – Aztán sóhajtva bontotta a vonalat.

Akárhányszor járt itt, sosem tudott igazán belefeledkezni a franciakertbe, ahol időről időre az Organic Gardens United válogatott állatreprezentánsai összegyűltek. Az üléseket ilyenkor az Orangerie-ben tartották, hiszen februárban még bírható volt az üvegház, nyáron saját levükben párolódtak volna meg ott az állatok. A Vakondnak sosem szórakozást, hanem mindig a munkát jelentette a Jardin Européen. Ezért most külön örült, hogy tél van, és a fakó gyep meg a fagyott föld nem csábítja önfeledt ásásra. Ahogy fáradtan az éles tél végi napfénybe nézett, a kert bejáratául szolgáló barokk diadalkapun álló győzelmi szekér mintha az Apokalipszis négy lovasának alakját öltötte volna. A Hódítás, a Háború, az Éhínség és a Halál megtestesítői. Különösen rossz ómennek gondolta őket most, közvetlenül a Földikutya Évének meghirdetése előtt.

– A faji diverzitás jegyében az OGU 2018-ra meghirdeti a Földikutya Évét – harsogta győzedelmesen a hangosbemondó.

A Vakond már sietve az Orangerie felé iramodott volna, de oldalról négy ujj fúródott hengeres testébe.

– Hogyan kommentálja a kertvezetés szóvivője a Hörcsögről legutóbb előkerült videót?

A Vakond végigmérte az útját álló erőszakos hímet. Egyszerű városi Patkány volt, amelyik egy-egy fontos ügy érdekében a végsőkig kitart, de amúgy bármilyen dögöt elfogyaszt, és szükség esetén végez a maga fajtájával is. Vérbeli újságíró.

– Ez egy szövegkörnyezetéből kiragadott idézet – mondta a Vakond pikírten, de azért örült is, hogy nem a kerítésről kérdezik.

A Patkány az iPhone-ján keresgélt, majd egyrészt udvariasságból, másrészt udvariatlanságból a Vakond arcába nyomta az eszközt. A kásás, imbolygó képeket a hátsó sorokból vehették fel. A Vakond emlékei szerint azon a csatlakozási majálison itt a kis testű ragadozók álltak. A távolság olyan gyatra hangminőséget eredményezett, hogy a közzétevők feliratozni kényszerültek a Hörcsög beszédét. Vagyis azt a mintegy 30 másodpercet, amit kivágtak belőle: „Én is népes alomba születtem, ráadásul egy kiégett tsz-ugar közepén. Apám napi négy kilométert gyalogolt a majorsági magtárig. Szegények voltunk, de szerettük egymást. Anyámat csak akkor ettük meg, amikor az aszályos nyár után különösen kemény tél köszöntött be…”

A Vakond megállította a felvételt.

– Drága uram – nézett hunyorogva arrafelé, ahol a Patkány csillogó fekete szemét sejtette. – Ne mondja nekem, hogy még soha nem evett egy falatot egyetlen rokonából sem! Egy-egy kemény tél után. Hol nőtt fel maga, csatornában? Vagy vidéki gyerek? Látom az éhes tekintetén, hogy valami elnéptelenedett szocialista iparváros kátyús betonútjain kóborolt üres hassal… – blöffölt a Vakond, mert nemcsak hogy nem olvasott más állatok tekintetében, de el sem jutott a szemkontaktusig. A fajt ugyan felismerte, de a másikból így sem látott többet, mint egy szürke szőrcsomót.

A Patkány arcán nem mutatkoztak érzelmek. – Hagyjuk a származástant. Most nem rólam van szó – jegyezte meg jéghidegen.

A Vakond azon vette észre magát, hogy visszakívánja azt a néhány héttel ezelőtti incidenst, amikor a főnöke egyik Twitter-üzenete miatt kellett magyarázkodnia, amelyikben azt taglalta, hogy az igazi hím attól indul be igazán, ha a nőstény szőrzete dúsabb, mint az övé.

– Bárkivel megtörténhet.

– Bárkivel igen. De a Hörcsög a közösség vezetője. Utoljára kérdezem: mit idézhetek öntől?

A Vakond már bedugta az ásólábát az üvegház szellőzőnyílásának résébe, hogy kifeszítse.

– Szegények voltak, de szerették egymást – vetette oda, és elfordult.

Az OGU bevett standardja szerint a különféle nyelveken ugyanarra a fogalomra vonatkozó elnevezések tapétaminta-szerűen borították a molinót: Erdhund, zemni Kutsche, szlepecz, mole-rat, Blindmaus, földikutya. A pódiumon álló, rőt szőrzetű professzor az első ismert tudományos igényű szakmunka, Az Földi-kölökrű’ korai földikutya-reprezentációjáról értekezett. Az előadást olyan monoton hangon olvasta fel, hogy Hörcsög már alig tíz perccel a konferencia megkezdése után laposakat pislogott, bágyadtan nézegette a telefonján a hírfolyamot az asztal alatt.

A Vakond a Hörcsög mellé telepedve figyelte, hogy a professzor – akinek a pezsgősüveg záródrótjából hajlított fémkeretes szemüveg olyannyira entellektüelkülsőt kölcsönzött, hogy nem is tűnt fel, hogy ő maga is földikutya – eközben zárásként az évszázadokon át tartó, rendszerszerű elnyomásról és a többre hivatott faj szabadságvágyáról beszélt. A Vakond érdeklődve nézte a kivetítőn megjelenő archív felvételeket. Ezeken emberek bökdösték bottal, dobták vízbe vagy zárták ládába a sivalkodó, zokniszerű lényeket, amelyek kétségtelenül ki akartak onnan törni, tehát szabadságvágyukat nem lehetett kétségbe vonni. Ő természetesen már rég nem hívta őket lenézően „zokniknak”, mint a Biokert műveletlenebb fajai. Akadtak a barátai közt is földikutyák, és elismerte a tehetségüket a művészetekben. Amikor Soil, a földikutyák leghíresebb, bár korlátozott hallású dívája rekedtes hangján azt énekelte, hogy „Szemem előtt egy hártya”, a Vakond lelkének összes húrja beleremegett.

Persze ha igazán őszinte akart lenni magával, benne is éltek előítéletek a földikutyákkal szemben. Gyakran jutottak eszébe a Brehm-lexikon közismert sorai: „A földikutyák nagyon emlékeztetnek a vakondra, de arcuk széles és tompa; a vakondnak minden kellemetlen tulajdonságát átvették, a hasznosakat azonban nem.” Ebből fakadó bűntudata viszont még fokozottabb nagylelkűségre sarkallta, ha róluk volt szó. A földikutyák között a lelkekbe épült kisebbségi komplexust ki-ki a maga módján dolgozta fel: volt, aki otthagyta a mély járatokat, és vakondos allűröket vett fel, vagyis nyakra-főre feldugta a fejét; mások akkor is leucodonnak akartak látszani, ha történetesen microphtalmusnak születtek, csak hogy társadalmilag eggyel feljebb pozicionálják magukat. Megint mások pedig éppen ellenkezőleg, abból csináltak háborút, hogy nyíltan, sallangmentesen és a maga teljességében éljék meg a földikutyaságot: az „őseik járataiban kaparva”, félig süketen és szinte teljesen vakon döngöljék kemény fejükkel a talajt, akár négy méter mélyen a föld alatt, jóformán semmiféle kapcsolatot sem tartva a külvilággal.

– Sunáznám – bökte meg a Hörcsög a Vakond oldalát, és a hatalmas kivetítőn megjelenő World Press-természetfotó felé biccentett, amelyen egy patakból kitápászkodó fiatal nőstény vizes bundája sokat sejtetően a testére tapadt. – Szeretem, ha egy nőnek narancssárgák a fogai. Azonkívül a zokni csajok nincsenek annyira túlfüggetlenedve, mint a nőstény hörcsögök, a szexben is hálásabbak, odaadóbbak. Bár az fura, hogy csinálni csak sötétben sze…

A Vakond undorodva elfordult. Kapóra jött, hogy a levezető elnök kávészünetet hirdetett. Azzal kecsegtette a résztvevőket, hogy az asztalokon a földikutya-gasztronómia ínyencségeibe kóstolhatnak bele, amelyek a kelet-európai konyha minden kedvelőjét el fogják bűvölni rusztikus ízeikkel, keresetlen egyszerűségükkel. Erre persze többen megvetően azt mondták, hogy ez csak szeletelt sárgarépa. Vakond közben magában hálát adott, hogy a főnöke ezúttal legalább nem akar felszólalni, hogy lezoknizza a földikutyákat, csámcsogva részletezze, hogy mire valók a nőstényeik, dicsérje magát, hogy a betolakodók ellen emelt kerítéssel vágta félbe az élőhelyüket, a keménykezű kertvezetés hasznáról áradozzon, vagy nem minden célzás nélkül megkérdezze a közönségtől, hogy melyek ezen a tájékon az őshonos fajok. A Vakond a legutóbbi diplomáciai csúcs alkalmával is vetődve verte le a mikrofont, mielőtt a vezér kimondhatta volna, hogy „élettér”.

Most fáradtan az üvegfalnak dőlt. Egyrészt arra gondolt, hogy ha egyszer innen hazajut, nem teheti meg, hogy felmond és vidékre költözik, hiszen már réges-régen vidékre költözött. Másrészt eszébe jutott az a nőstény, akit indulás előtt erőszakkal a járataiba vonszolt, majd földdel temette be a kijáratot. Vajon él-e még, talált-e valamit enni a hideg talajban, esetleg kiásta magát? Ez a kellemes gondolat néhány másodpercnyi felüdülést jelentett. Jó lenne elfordulni ettől a lélektelen, kegyetlen közélettől, és csak a szerelemnek élni, révedt el, de a hangosbemondó már a szaporodási kerekasztalra hívott.

„A kolonialista korszakban egyetértés volt abban, hogy a földikutya kártékony állat ugyan, de szerencsére nem szapora”, kezdte a keynote speaker, egy hipszterszakállas mormota. „De hihetünk-e még a civilizáció építői kontra kerti kártevők bináris oppozíciójában”, tette fel a feszítő kérdést, miközben a jelen levő rágcsálókat az utódnemzés pszichológiai, szociológiai, gazdasági, valamint politikai vetületeinek vizsgálatára buzdította. A Vakond látta, hogy a Hörcsög, aki felvillanyozva ült be a programra, kissé elkedvetlenedik, mikor a mormota azzal fejezte be vitaindítóját, hogy a földikutyák szaporodásának módjáról még mindig nagyon keveset tud a tudomány. A kertvezér unalmában a telefonját kezdte babrálni, miközben más szakértők vették át a szót, azon sajnálkozva, hogy hiába töltik a földikutyanőstények az életüket nagyrészt tétlenül a sötét lyukakban, két kicsinynél többnek csak ritkán adnak életet. Mivel lehetne ezt a nagy múltú és őshonos fajt rávenni, esetleg kényszeríteni a szaporaságra, hümmögtek az üveglapoktól felerősített téli napsütés üvegházi bezártság keltette melegében. Mivel több állat is téli álmát szakította meg a szerencsétlen időpontba kitűzött konferencia miatt, senki sem volt különösképpen szenvedélyes vagy eleven.

Hirtelen éles pattanás hallatszott, mintha egy üveglap hasadt volna meg.

Az üvegház oldalát törték be kívülről, faltörő kosként használva egy odakint felejtett ácskalapácsot. Egy csapat nőstény földikutya szerzett valahonnan egy fél pár szürke emberi zoknit, amit kitömtek valamivel, és festékszóróval ráfújták, hogy MY BODY, MY CHOICE. Ezt pálcákra szúrva a fejük fölé emelték és körbehordozták. Kisvártatva kiderült, hogy megvan a szürke zokni párja is: arra a tüntetők szögesdrótot tekertek, és fel akarták gyújtani, miközben azt skandálták, hogy „Élőhelyünk határvonal”. A Vakond lesápadt a fekete bársony alatt. A megrémült közönség egymást taposva spriccelt szét a lángra kapó zoknik elől.

– Van rá esély, hogy agyonverjék egymást? – érdeklődött a Hörcsög, miközben az Orangerie munkatársai és testőrei személyvédelmi okokból egy használaton kívüli kályhakürtőbe gyömöszölték. – Nem értem a militáns hangulatot. Én kifejezetten békülékeny hangot ütöttem meg – nyomta a Vakond aprócska szemei elé az imént posztolt üzenetét: Régen a keleti földikutyákat néztük le, de megszoktuk őket, vannak náluk taszítóbb, NEM ŐSHONOS fajok #földikutyaéve #fajmentés #hajrázoknik #dugjatoksokat.

A Vakond túl volt a szégyenen, már csak a vándorkiállításra és az abba beleölt költségvetésre tudott gondolni. Némán szedegette a méregdrága nyomdatechnikával kinyomtatott táblákat, amelyeket a Földikutya Éve alkalmából hoztak ki OGU-s pénzből. Mire visszatért a 12 hét fogság című mozifilm plakátjával és a földikutya földrajzi elterjedésének térképével – ami egyébként érthetetlen okokból pontosan egybeesett az egykori Oszmán Birodalom körvonalaival –, a Hörcsög már egy kiállítási panelen aludt édesdeden. Teljes testével takarta annak a 19. századi kelet-európai polihisztornak az arcvonásait, aki először szentelt tudományos figyelmet a földikutyának. Így csak a háta ívében volt olvasható a latin felirat: Gaude natura Europeana, quae talem tulisti!

A szerzőkről

Bakos Gyöngyi (1985, Budapest) író, szerkesztő. Verseit, prózáit többek között a Jelenkor, az Élet és Irodalom, a Hévíz folyóirat közölte. Első kisregénye 2020-ban jelent meg a Magvető gondozásában Nyolcszáz utca gyalog címmel. Budapesten él, jelenleg a második kötetén dolgozik.

Balássy Fanni (1998, Gyula) az ELTE hallgatója, prózát ír. Első könyve: Hol is kezdjem (Tilos Az Á, 2020).

Bán Zsófia (1957, Rio de Janeiro) író, esszéista, az ELTE bölcsészkarának oktatója. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Lehet lélegezni! (elbeszélések, 2018). Írói munkásságáért 2021-ben a Spycher: Literaturpreis Leuk rangos svájci irodalmi díjával tüntették ki.

Bánki Éva (1966, Nagykanizsa) író, irodalomtörténész. Kreatív írást és világirodalmat tanít a Károli bölcsészkarán. Könyvei: Esőváros (2004), Aranyhímzés (2005), Magyar Dekameron (2007), A bűn nyelvét megtanulni, tanulmányok (2014), Fordított idő (2015), Elsodort idő (2017), Összetört idő (2019), Telihold Velencében (2020). Budapesten él.

Beck Tamás (1976, Zalaegerszeg) Petri-díjas író, költő, publicista. Bölcsészdiplomát szerzett, jelenleg doktorandusz. Könyvei a Magvetőnél: Isten szemtelenül fiatal (novellák, 2015); Más él benned (versek, 2015).

Bencsik Orsolya (1985, Topolya) író, az SZTE BTK Kulturális Örökség és Humán Információtudományi Tanszék tanársegédje. Szegeden él. Legutóbbi könyve a Több élet (Forum–Magvető, 2016), amelyért Horváth Péter irodalmi ösztöndíjat kapott.

Berta Ádám (1974, Szeged) író, műfordító, szerkesztő. Eddig hat könyve jelent meg, Gergelyhajlítás című regénye előkészületben áll a Cser Kiadónál.

Biró Zsombor Aurél (1998, Budapest) jelenleg a Színház- és Filmművészeti Egyetem filmíró szakos hallgatója. Próza-, film- és drámaírással foglalkozik.

Csabai László (1969, Nyíregyháza) író, költő. Könyvei a Magvető Kiadónál jelennek meg. Legfrissebb regénye: Inspektor Szindbád (2021).

Cserna-Szabó András (1974, Szentes) író. Legutóbbi könyve: Extra dry (Helikon, 2020).

Dániel András (1966) író, grafikus. Budapesten él. Leginkább gyerekeknek és kamaszoknak szóló szövegeiről, valamint saját maga által tervezett és illusztrált képeskönyveiről ismert. Az elmúlt években több munkája kiérdemelte az Év Gyermekkönyve díjat.

Darvasi László (1962, Törökszentmiklós) író, hírlapíró. Budapesten él. Legutóbbi regénye: Magyar sellő (Magvető, 2019).

Dragomán György (1973, Marosvásárhely) író. Budapesten él. Legutóbbi könyve: Főzőskönyv (Magvető, 2020).

Garaczi László (1956, Budapest) író. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Hasítás (2018).

Grecsó Krisztián (1976, Szegvár) író, Budapesten él. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Belefér egy pici szívbe (2020).

Győrfi Viktória (1975, Budapest) 2017 óta publikál rendszeresen, lírát és prózát is ír. Írásait többek között az Élet és Irodalom, a Jelenkor és a Műút közölte. Jelenleg első novelláskötetén dolgozik.

Halász Margit (1964, Vámospércs) novellákat, regényeket, balladákat, tárcákat, útirajzokat, filmforgatókönyveket ír. Tizenhárom önálló prózakötete jelent meg eddig. Szabadidejében kertet művel, málnát termeszt.

Harag Anita (1988, Budapest) Évszakhoz képest hűvösebb című könyve 2019-ben jelent meg a Magvetőnél, szerzője elnyerte a Horváth Péter Irodalmi Ösztöndíjat, és a legjobb első prózakötetnek járó Margó-díjat 2020-ban.

Háy János (1960, Vámosmikola) Budapesten él. Legutóbbi könyve: A cégvezető (Európa, 2020).

Hidas Judit (1976, Budapest) író, szerkesztő. Első prózakötete 2013-ban jelent meg Hotel Havanna címmel, amellyel 2014-ben ő képviselte Magyarországot az Európai Elsőkönyvesek Fesztiválján. 2015-ben NKA-ösztöndíjat kapott a Seb című regénye megírásához. Boldogság tízezer kilométerre című könyvével részt vett a Long Nights of Literature nevű nemzetközi irodalmi fesztiválon Delhiben.

Jámborné Balog Tünde (1938, Hódmezővásárhely) képzőművész, író. Makón él, legutóbbi könyve: Különös tartomány (Széphalom Könyvműhely, 2019)

Jánoki-Kis Viktória (1982, Tiszaföldvár) építészmérnök, író. 2019-től publikál irodalmi folyóiratokban (Magyar Napló, Eső, Hévíz, Műhely, Vigilia). Első novelláskötete 2021 nyarán jelenik meg a Magyar Napló Kiadó gondozásában. 2021 márciusában elnyerte a Móricz Zsigmond irodalmi alkotói ösztöndíjat, első regényének megírásán dolgozik.

Jónás Tamás (1973, Ózd) költő, író. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Törzs (2016).

Kácsor Zsolt (1972, Eger) 1990 óta dolgozik napi- és hetilapoknak, irodalmi folyóiratoknak. Eddig öt könyve jelent meg. Budapesten él.

Kiss Tibor Noé (1976, Budapest) író, Pécsen él. Legutóbbi könyve a Magvetőnél, a Beláthatatlan táj (2020) Artisjus Irodalmi Díjat kapott.

Mán-Várhegyi Réka (1979, Szászrégen) író, Budapesten él. Legutóbbi könyve a Magvetőnél, a Mágneshegy (2018) elnyerte az Európai Unió Irodalmi Díját.

Márton László (1959, Budapest) író, műfordító. Eddig körülbelül harminc könyve jelent meg. Lefordította Goethe Faustját. Az itt olvasható novellában leírt események idején még nem volt jelen az emberek között, mégis határozott emlékei vannak az időszakról.

Mátyás Győző (1954–2021) író, filmesztéta, egyetemi oktató. Kötetei: Bilincstörők (elbeszélések, Pesti Szalon), A látszat birodalma – David Fincher mozija (Gondolat).

Nádasdy Ádám (1947, Budapest) költő, műfordító, egyetemi tanár. Legutóbbi könyve a Magvető Kiadónál novelláskötet: A szakállas Neptun (2020).

Németh Ákos (1964, Székesfehérvár) elsősorban színházi szerző, darabjait több nyelven játszották, most épp törökül. Újabban novellákat is ír.

Németh Gábor (1956, Budapest) író, forgatókönyvíró, egyetemi oktató. Legutóbbi könyve: Ez nem munka (Kalligram, 2017).

Nógrádi Gábor (1947, Nyíregyháza) író, forgatókönyvíró, mintegy negyven gyerek- és ifjúsági könyv szerzője.

Oberczián Géza (1961, Budapest) író, agrármérnök, a Petőfi Kulturális Ügynökség Kárpát-medencei Programigazgatóságának projektvezetője, korábban vállalati tanácsadóként és trénerként dolgozott. Családjával Dunakeszin él. Legutóbbi könyve: Hátsó szoba (novellák, 2020).

Parti Nagy Lajos (1953, Szekszárd) költő, író, Budapesten él. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Félszép (2019).

Potozky László (1988, Csíkszereda) jelenleg Budapesten él, reklámszövegíróként dolgozik. Legutóbbi regényei: Éles (2015), Égéstermék (2017).

Rékai Anett (1999, Budapest) jelenleg az ELTE BTK skandinavisztika szakán folytatja tanulmányait. Verseit és novelláit 2017 óta publikálja különböző irodalmi folyóiratokban. Málik Roland-díjas.

Spiró György (1946, Budapest) író, drámaíró, esszéista, műfordító. Friss könyve a Magvetőnél: Mikor szabad ölni? (2021).

Szabó T. Anna (1972, Kolozsvár) költő, író, műfordító. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Szabadulógyakorlat (2020).

Szalay Zoltán (1985, Dunaszerdahely) író, újságíró. Jogot végzett Pozsonyban, volt az Irodalmi Szemle, később az Új Szó főszerkesztője, jelenleg a Denník N szlovák napilap munkatársa. Legutóbbi kötetei: Faustus kisöccse (regény, Kalligram, 2019), Rómer Flóris, a mesék megmentője (meseregény, Pozsonyi Kifli, 2019). Pozsonyban él.

Szécsi Noémi (1976, Szentes) író, Budapesten él. Legutóbbi regénye a Magvetőnél: Egyformák vagytok (2017).

Szvoren Edina (1974, Budapest) író. Friss könyve a Magvetőnél: Mondatok a csodálkozásról (2021).

Tamás Boldizsár (1998, Budapest) jelenleg a Magyar Képzőművészeti Egyetem szobrász szakos hallgatója. Emellett a Zajnal zenekarban játszik designerfolkot.

Toroczkay András (1981, Budapest) író, költő, kritikus. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Boldog emberek (2021).

Tófalvi Zselyke (1976, Marosvásárhely) Budapesten, a Közép-európai Egyetemen dolgozik. Tárcái, novellái többek között a Látóban, a Kalligramban, a 2000 folyóiratban jelennek meg. 2019-ben Látó-nívódíjat kapott. Első novelláskötete 2020-ban jelent meg Amikor hazajössz címmel a marosvásárhelyi Mentor Könyvek Kiadónál.

Tóth Krisztina (1967, Budapest) író, költő. Friss könyve a Magvetőnél: Bálnadal (2021).

Vida Gábor (1968, Kisjenő) író, a Látó folyóirat szerkesztője. Legutóbbi regénye a Magvetőnél: Egy dadogás története (2017).

Voloncs Attila (1999, Kézdivásárhely) első regénye 2018-ban jelent meg Virágok esztendeje címmel.

Vörös Anna (1995, Pécs) pszichológus, író. Első, Vadomáról szóló novelláskötete várhatóan 2021 őszén jelenik meg a Fiatal Írók Szövetségének gondozásában.

A könyvben szereplő fotók készítői

Ballagó Márton (Voloncs Attila)

Bartis Milán (Tamás Boldizsár)

Bodnár Zsófia (Hidas Judit)

Boudo Art Studio (Nógrádi Gábor)

Császár Veronika (Jámborné Balog Tünde)

Falus Kriszta (Tóth Krisztina)

Fényes Gábor (Grecsó Krisztián)

Gál Csaba (Szvoren Edina)

Hajabács László (Németh Ákos)

Hegedűs János (Jónás Tamás)

Kállai Márton (Halász Margit)

Kiss Balázs Ágoston (Biró Zsombor Aurél)

Komjáthy Zsuzsanna (Kiss Tibor Noé)

Molnár Edvárd (Bencsik Orsolya)

Oberczián Márton (Oberczián Géza)

Paprasz Pamela (Berta Ádám)

Purger Tamás (Kácsor Zsolt)

Rusznyák Csaba (Balássy Fanni)

Sándor Zsolt (Tófalvi Zselyke)

Skiba, Dirk (Bán Zsófia)

Szilágyi Lenke (Bakos Gyöngyi, Beck Tamás, Csabai László, Dragomán György, Garaczi László, Mán-Várhegyi Réka, Nádasdy Ádám, Parti Nagy Lajos, Szabó T. Anna, Szécsi Noémi)

Valuska Gábor (Cserna-Szabó András, Harag Anita)

Tartalom

Bakos Gyöngyi
Intro/Tokyo

Balássy Fanni
Óriáskerék

Bán Zsófia
Elmélkedések a tűz mozgatóerejéről, avagy Sadi Carnot álma

Bánki Éva
Petesejtek

Beck Tamás
A nemzet napszámosa

Bencsik Orsolya
A piros- és a ciklámenmankó

Berta Ádám
Pocsék kiszolgálás

Biró Zsombor Aurél
Csendes gyerek

Csabai László
Listák

Cserna-Szabó András
Végül (siralomének)

Dániel András
Keresztül az almán

Darvasi László
A legkisebb Gór

Dragomán György
Cipősdoboz

Garaczi László
Weszteg (avagy hogy kezeljük helyén a világvégét)

Grecsó Krisztián
Világok határa

Győrfi Viktória
Csatornapatkányok

Halász Margit
Sanya filmje

Harag Anita
Selymes, sima

Háy János
Egy nem vidéki férfi

Hidas Judit
Farakás

Jámborné Balog Tünde
Bálna télen

Jánoki-Kis Viktória
Piros fazék

Jónás Tamás
Körforgás

Kácsor Zsolt
Rés és Repedés

Kiss Tibor Noé
Harminchatnyolc, Anyu

Mán-Várhegyi Réka
Váratlan fordulat

Márton László
Olvadás

Mátyás Győző

A lét nyikorgó lengőajtaja

Nádasdy Ádám
A csendes milliomosok

Németh Ákos
Hecsedlilekvár

Németh Gábor
Incurable homesick

Nógrádi Gábor
Happy birthday!

Oberczián Géza
Selejt (rondó)

Parti Nagy Lajos
Brunicói eper

Potozky László
Üres, csendes, hideg

Rékai Anett
Műsorszünet

Spiró György
Nosztalgia

Szabó T. Anna
Alagsors

Szalay Zoltán
A feleségem történetei

Szécsi Noémi
A Földikutya Éve

Szvoren Edina
Gregor szobája

Tamás Boldizsár
Zápfiókák

Toroczkay András
A Fekete Ember

Tófalvi Zselyke
Trianoni mese

Tóth Krisztina
Légörvényben

Vida Gábor
Ingyenmozi

Voloncs Attila
Indák

Vörös Anna
Vadomának nincsenek halottai

A szerzőkről

A könyvben szereplő fotók készítői

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
BUDAPEST
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Szabó Lara
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 977 045 44 2421 9
ISSN 0454 4242

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License